ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Великої Палати Верховного Суду  Лященко Н. П., Анцупової Т. О., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Прокопенка О. Б.
28 травня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/395/19
Провадження № 11-841сап19
 
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18, яке залишене без змін рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18, суддю Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення до ВРП подання про звільнення з посади судді. 
14 серпня 2018 року ВРП на підставі подання її Третьої Дисциплінарної палати від 2 серпня 2018 року № 6710/0/8-18 прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
У липні 2019 року ОСОБА_1 оскаржив зазначені рішення ВРП та її дисциплінарного органу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду. Просив визнати протиправними та скасувати рішень Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18 та ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18, від 14 серпня 2018 року № 6710/0/8-18, посилаючись на те, що висновки, викладені в цих рішеннях, є помилковими, оскільки не відповідають дійсним обставинам, побудовані на припущеннях та не ґрунтуються на нормах права й міжнародній практиці. ВРП та її дисциплінарний орган порушили принцип неприпустимості притягнення судді до відповідальності за судове рішення, враховуючи, що це рішення не є остаточним і підлягає оскарженню. Ухвалене під головуванням позивача рішення не призвело до негативних наслідків. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади судді є абсолютно непропорційним та занадто суворим і несправедливим. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення не в повному обсязі враховано дані про особу скаржника. При винесенні оскаржуваного рішення ВРП не дотрималась процедури розгляду питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, чим фактично порушила принцип розгляду справи незалежним та безстороннім судом, встановленим законом. 
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 8 серпня 2019 року виділено в самостійне провадження вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18 про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18  про притягнення  судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Справу в частині цієї вимоги передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої дисциплінарної палати від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18, залишено без змін .
З висновками Великої Палати Верховного Суду щодо підстав і наявності мотивів для застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення як подання про звільнення його з посади судді не погоджуємося з огляду на таке.
В провадженні судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з жовтня 2015 року перебувала справа № 804/14842/15 за позовом ОСОБА_2 до Нотаріуса, третя особа - Приватне підприємство «Пектораль» (далі - ПП «Пектораль»), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
У позовній заяві від 1 вересня 2015 року позивачка зазначила про те, що вона та ПП «Пектораль» звернулись до Нотаріуса з метою посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна та провести відповідні реєстраційні дії. Постановою Нотаріуса від 18 вересня 2015 року у реєстрації права власності на нерухоме майно та посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено у зв`язку з відсутністю первинної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр). Позивачка вважала цю постанову протиправною, оскільки ПП «Пектораль» є законним власником зазначеного нерухомого майна, а тому має право розпоряджатися ним та укладати відносно нього договір купівлі-продажу.
Позовна заява ОСОБА_2 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 6 жовтня 2015 року.
7 жовтня 2015 року ухвалою цього суду під головуванням судді ОСОБА_1 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду на 12 жовтня 2015 року.
9 жовтня 2015 року до канцелярії суду позивачка, відповідач і третя особа надали заяви про розгляд справи у письмовому провадженні без їхньої участі.
12 жовтня 2015 року суддею ОСОБА_1 в письмовому провадженні ухвалено постанову у справі, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено: 
- визнано протиправною відмову Нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що міститься в постанові від 18 вересня 2015 року;
- зобов`язано Нотаріуса на підставі наданих 18 вересня 2015 року документів зареєструвати право власності ПП «Пектораль» на нерухоме майно.
- зобов`язано Нотаріуса посвідчити договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладений між ОСОБА_2 і ПП «Пектораль»;
- стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 487 грн 20 коп. судових витрат.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року мотивовано тим, що наданими суду документами підтверджується, що ПП «Пектораль» є законним власником зазначеного майна; зауважень до переліку документів, наданих відповідачу, у Нотаріуса не виникло, окрім відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Реєстрі. Надання Нотаріусу документів згідно з переліком підтверджено постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Під час реєстрації похідного права власності нотаріус є державним реєстратором, який реєструє одночасно первинне та похідне право власності. При цьому у реєстратора відсутні повноваження просити під час проведення нотаріальної дії додаткові документи та, відповідно, у разі їх відсутності відмовляти у проведенні зазначеної вище дії. Відповідач, який за визначенням КАС України є суб`єктом владних повноважень, правомірність прийнятого рішення належним чином не довів, заперечень проти позову не надав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Не погодившись із постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 оскаржив її до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, посилаючись на те, що саме він є власником нерухомого майна, проте суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, не установив усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, чим грубо порушив норми процесуального права.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 березня 2016 року скасував постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 804/14842/15, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково ототожнив речове право на нерухоме майно, що є похідним від права власності, та право власності на нерухоме майно, що виникає в результаті вчинення певної нотаріальної дії, назвавши останнє «похідне право власності». Тому висновок суду першої інстанції, що право власності, яке виникає в результаті вчинення нотаріальної дії, зокрема, договору купівлі-продажу нерухомого майна тотожне похідному речовому праву на нерухоме майно, а тому може реєструватись нотаріусом як державним реєстратором одночасно із правом власності на таке майно, що заявляється вперше, суперечить нормам матеріального права. Частина спірного майна  зареєстрована за ОСОБА_3 на праві власності, частина його є самочинним будівництвом. За таких обставин відповідач як державний реєстратор правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме в посвідченні договору купівлі-продажу між позивачкою і ПП «Пектораль», оскільки у вказаного підприємства немає зареєстрованого права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору купівлі-продажу, а у відповідача станом на 18 вересня 2015 року не було повноважень щодо державної реєстрації за ПП «Пектораль» такого права власності вперше.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2016 року відмовлено з огляду на те, що доводи та зміст касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку, що судом попередньої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до КАС України є підставою для зміни чи скасування рішень
Ухвалою Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у допуску справи до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2016 року на підставі пункту 5 частини першої статті 237 КАС України у відповідній редакції відмовлено.
На дії судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_3 , за якою було відкрито дисциплінарну справу.
Рішення від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18 Третьої Дисциплінарної палати ВРП про притягнення судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади мотивовано тим, що суддя під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 порушив низку приписів КАС України у відповідній редакції, а сам судовий розгляд мав формальний (фіктивний) характер, його метою не було об`єктивне з`ясування всіх обставин справи для справедливого вирішення спору та здійснювався з порушенням законодавчо визначених засад здійснення адміністративного судочинства. Діями судді порушено правила про юрисдикцію; швидкість розгляду аналогічних справ, включаючи справу № 804/14842/15, без участі всіх сторін, які подавали заяви про відмову від участі в судовому засіданні, що підтверджується текстами рішень судів, вказує на фіктивний (формальний) підхід до вирішення аналогічних (однотипних) справ. Наведені обставини свідчать про системний та упереджений характер дій судді ОСОБА_1 при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 та умисний характер допущених ним порушень.
Ухвалюючи рішення від 2 серпня 2018 року про залишення без змін рішення Дисциплінарної палати, ВРП дійшла висновку про допущення суддею істотних порушень норм процесуального права, порушення прав людини і основоположних свобод під час розгляду справи № 804/14842/15, які свідчать про порушення ним присяги судді, вчинення дій, що порочать звання судді, а також підриває авторитет правосуддя. 
Погодившись із такими висновками ВРП, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 11-841сап19, виходила із того, що характер допущених суддею ОСОБА_1 процесуальних порушень має ознаки істотного порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості та умисного порушення прав людини і основоположних свобод, який за своєю тяжкістю відповідає порушенню присяги судді, є правильним. Зважаючи на характер допущених суддею ОСОБА_1 порушень, які є очевидними, грубими, а також на наслідки, які настали за результатами вчинених дій як для особи, питання про права і обов`язки якої було вирішено, так і для авторитету правосуддя в цілому, Третя Дисциплінарна палата та ВРП вмотивовано дійшли висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади з підстави, передбаченої пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ВРП, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення; оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення його з посади з підстави, передбаченої пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
З наведеними висновками не  погоджуємося з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 109 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.
Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї ж статті).
Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).
Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини четвертої, пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП  (її відповідним органом).
Статтею 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Згідно зі статтею 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» оскарження рішення ВРП, про звільнення судді з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
З аналізу положень статей 52, 57 зазначеного Закону вбачається, що на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави як при вирішенні питання про дисциплінарну відповідальність судді, так і при вирішенні питання про його звільнення з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цих обох стадіях обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.
У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених  резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.
У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендації КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40). 
У справі № 804/14842/15 апеляційний суд скасував рішення, за яке суддю притягнуто до відповідальності, а саме звільнено з посади. При цьому, переглянувши це рішення по суті позовних вимог та відмовивши в задоволенні позову, апеляційний суд не встановив порушень таких норм процесуального права (а саме - порушення правил підвідомчості), які покладено ВРП і її дисциплінарним органом в основу висновку про вчинення суддею ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку, за яке до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
ВРП не встановила в діях судді ОСОБА_1 злочинного наміру, а посилання на умисність його дій щодо порушення правил юрисдикції ґрунтуються на припущеннях, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України. Ставлення судді в провину швидкості розгляду аналогічних справ і висновок з огляду на це про фіктивний (формальний) підхід до їх вирішення взагалі суперечить зазначеній нормі та вимогам процесуального закону щодо строків розгляду справ судами.
Зосередившись на питаннях наявності/відсутності належних та допустимих доказів для ухвалення спірного судового рішення, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що суддя ОСОБА_1, ухваливши це рішення, вчинив дії, які підривають авторитет правосуддя, що є істотним дисциплінарним проступком, несумісним зі статусом судді.
При цьому Велика Палата, не звернула уваги на те, що в цій справі відсутні реальні негативні наслідки дій судді ОСОБА_1 , в тому числі й у зв'язку з порушенням під час розгляду справи № 804/14842/15 правил юрисдикції, адже ухвалене судове рішення було скасовано судом апеляційної інстанції. 
Авторитет правосуддя може бути підірваним, якщо ухвалення неправомірного рішення призвело до незворотних негативних наслідків. У цій справі такого не встановлено. Натомість неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права є підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а порушення судом норм матеріального чи процесуального права - підставою для його касаційного оскарження відповідно до норм КАС України, чинних на час розгляду справи № 804/14842/15. Відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за порушення правил юрисдикції підтверджується й чинним процесуальним законом, яким встановлено, що наявність такого порушення є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (стаття 346 КАС України), що водночас свідчить про відсутність єдності у правозастосовчій практиці судів попередніх інстанцій, наявність труднощів під час визначення юрисдикції тих чи інших справ та підтверджується великою кількістю справ у провадженні Великої Палати, переданих на її розгляд з цих мотивів. 
Відтак підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, що є підставою для скасування такого рішення відповідно до пункту 4 частини першої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».
Крім того, посилання у рішенні ВРП та її Третьої Дисциплінарної палати про наявність умислу у діях судді ОСОБА_1 при постановленні рішення, за яке до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади, жодними чином не підтверджено. 
У Рекомендаціях КМРЄ зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66).
Дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав своїх обов`язків ефективно та належним чином. Таке провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд з наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними. Судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункти 69, 70 зазначених Рекомендацій).
Велика Палата Верховного Суду не надала оцінки умислу судді. Оцінюючи дії судді, Вища рада правосуддя неодноразово доходить до висновків, що «суддя не врахував …», «суддя дійшов висновку …», «суддею не взято до уваги …» тощо. Наведене не свідчить про умисні дії судді, які можуть бути кваліфіковані як порушення присяги, підрив авторитету тощо.
Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності. 
Велика Палата Верховного Суду погодилась із застосуванням до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, незважаючи на те, що допущена суддею помилка не призвела до негативних наслідків. 
Частиною другою статті 106 Закону № 1402-VIII встановлено, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується також особа судді, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на зазначене вище незрозумілим, на нашу думку, є висновок більшості суддів Великої Палати Верховного Суду про те, що позитивні дані про особу судді ОСОБА_1 , а саме: належне виконання ним обов`язків судді; наявність позитивної характеристики; те, що він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності та проти нього за весь час роботи не порушувалися дисциплінарні провадження; під час перебування на посаді постійно підвищував свій професійний рівень, є кандидатом юридичних наук, неодноразово проходив підготовку суддів у Дніпропетровському регіональному відділені Національної школи суддів України, - з огляду на встановлені ВРП та її дисциплінарним органом порушення та їх наслідки не можуть свідчити про недотримання принципу пропорційності при застосуванні до судді найсуворішого виду дисциплінарного стягнення. 
Група експертів GRECO (Група держав проти корупції Ради Європи) висловила занепокоєння щодо переліку підстав для дисциплінарної відповідальності суддів, передбачених статтею 106 Закону № 1402-VIII, зокрема такого нечіткого формулювання як «поведінка, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя». Наведене формулювання є недостатньою основою для усталеного та прогнозованого процесу прийняття  рішень і попередження можливих зловживань дисциплінарними провадженнями. GRECO рекомендувала сформулювати визначення дисциплінарних правопорушень, які стосуються поведінки суддів, більш чітко (пункт 183 Четвертого раунду оцінювання запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, ухваленого на 76-му пленарному засіданні GRECO (Страсбург, 19-23 червня 2017 року)).
На нашу думку, саме таке нечітке формулювання переліку підстав для дисциплінарної відповідальності надало можливість ВРП необґрунтовано застосувати до судді ОСОБА_1 найсуворіше дисциплінарне стягнення у виді подання про його звільнення. 
З урахуванням викладеного вважаємо, що рішення Вищої ради правосуддя є невмотивованими у частині кваліфікації дій судді ОСОБА_1 як істотного дисциплінарного проступку та застосування до нього виду дисциплінарного стягнення з порушенням принципу пропорційності, адже фактично суддю звільняють з посади за порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення, яке не спричинило реальних негативних наслідків, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України.
З огляду на викладене не можна погодитися з висновками, викладеними  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2020 року про безпідставність доводів скаржника щодо відсутності в рішеннях ВРП та її дисциплінарного органу мотивів для застосування до ОСОБА_1 такого дисциплінарного стягнення як подання про звільнення його з посади судді.

Судді	Н. П. Лященко   Т. О. Анцупова   В. В. Британчук    Ж. М. Єленіна  	
 	О. Б. Прокопенко