Постанова
Іменем  України
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/4397/15-ц
провадження № 61-16586св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощоков Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Гурзеля І. В., Бахметової В. Х.,    
ВСТАНОВИВ
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанком» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, а в наступному, 15 червня 2012 року, аналогічний договір укладено між ПАТ «Дельта Банк» та ним.
09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1901/1107/88-288 (з подальшим внесенням змін та доповнень), відповідно до умов якого відповідач отримала 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань утворилась прострочена заборгованість за кредитом - 40 252,24 дол. США, за відсотками - 1005,62 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 лютого 2015 року становить 1 026 898,62 грн, з яких заборгованість за кредитом - 999 885, 57 грн, заборгованість за відсотками - 24 980,10 грн та пеня - 2 032,95 грн, що еквіваленто 81,84 долари США.
Враховуючи, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобов`язання та враховуючи, що ОСОБА_2 є поручителем за вказаним кредитним договором, кредитор набув права дострокового виконання зобов`язання Боржником, а у разі його невиконання - солідарного стягнення з боржника та поручителя сум заборгованості.
Тому просив стягнути солідарно з відповідачів 1 026 898,62 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654,00 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-банк» грошові кошти за кредитним договором № 1901/1107/88-288 від 09 листопада 2007 року в розмірі 892 731,46 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-банк» 3 176,42 грн судового збору, порівну - по 1 588,21 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мало місце порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору, оскільки вона не забезпечила достатньо коштів на рахунку, який би забезпечував можливість погашення кредитних платежів, що належало їй зробити в силу вимог п. 5.1 договору. Відповідно кошти не поступали вчасно на рахунок, який передбачав акумуляцію коштів для оплати тіла кредиту та відсотків за користування ним. Оскільки відповідачем порушено строки сплати платежів, то вона та поручитель повинні сплатити пеню, однак враховуючи її матеріальне становище суму пені було зменшено.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Тернопільського міськрайсуду від 22 червня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 100,00 грн пені залишено без змін.
В решті рішення суду скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ПАТ «Альфа-Банк» у достроковому стягненні з ОСОБА_1 сум за кредитним договором № 1901/1107/88-288 від 09 листопада 2007 року з наступними змінами.
Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 1 706,00 грн судового збору.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що в силу пункту 3.1.2 ОСОБА_1 вправі була вносити платежі в меншій сумі. Крім того, є обґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо суперечностей змісту пунктів 3.1.2., 5.1., 9.1 договору а також, нечіткості та двозначності пункту 3.1.2 і в силу вказаних обставин, вона як споживач є слабкою стороною у вказаному споживчому договору та підлягає державному захисту. Надані відповідачем до матеріалів справи в суді першої інстанції письмові докази її переписки з Банком свідчать про порушення Банком рівності сторін договору в перемовинах з приводу реструктуризації заборгованості. Згідно пункту 3.1.2. Договору недоплачені суми ануїтетних платежів обраховуються при визначенні кінцевого ануїтетного платежу, тому відсутні підстави для стягнення простроченої заборгованості. Крім цього, з позовної заяви неможливо визначити за який період нараховано прострочену заборгованість по кредиту та відсотках.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У жовтні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2015 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції невірно послався на норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині того, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача, оскільки в даному пункті суд пославшись лише на доводи, неправильно зрозумів його зміст. Пункт 3.1.2. договору взагалі не регулює питання дострокового стягнення заборгованості, оскільки всі умови щодо дострокового стягнення регулюються розділом 9, на що дали свою згоду сторони договору, в тому числі і ОСОБА_1 , підписуючи дану додаткову угоду. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що даним рішенням порушено вимоги чинного законодавства, а саме стаття 16 ЦК України тим, що суд позбавив права на звернення до суду у випадку порушення боржником зобов`язань по кредиту на задоволення вимог ПАТ «Альфа-Банк» заборонивши фактично звертатися до суду, що є неправомірним. 
Відповідно до пункту 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 не виконувала своїх зобов`язань належним чином більш ніж три місяці, що дає підстави застосувати такий порядок захисту, як стягнення заборгованості достроково. 
Крім того, стягуючи з ОСОБА_1 пеню в розмірі 100,00 грн, суд апеляційної інстанції суперечить своєму висновку, оскільки таким чином погоджується із тим, що прострочення платежів мало місце, а отже існують підстави для застосування пункту 9.1 договору та статті 1050 ЦК України. 
Аргументи учасників справи 
Відзив від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження та витребувано справа № 607/4397/15-ц із суду першої інстанції. 
Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду та 07 червня 2019 року передані судді-доповідачу  Дундар І. О. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких підстав.
Судами встановлено, що 09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1901/1107/88-288 (з подальшим внесенням змін та доповнень), відповідно до умов якого відповідачка отримала 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитним договором.
Пункт 1.4 вказаного договору зазначає, що кредитні кошти призначені на споживчі цілі.
На забезпечення вказаного договору укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
29 липня 2009 рокуПАТ «Сведбанком», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанку» і АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 викладено в новій редакції раніше укладений кредитний договір № 1901/1107/88-288.
Дана редакція договору містить пункт 3.1.2., який передбачає порядок сплати ануїтетних платежів «У будь-якому випадку, в т. ч. у випадку порушення Позичальником термінів здійснення Ануїтетного платежу, частково дострокового погашення кредиту, сума наступних Ануїтетних платежів залишається незмінною, крім суми останнього (кінцевого) платежу- платежу в останній день строку користування Кредитом, визначеного п.1.3 Договору, розмір якого визначається як сума процентів, нарахованих /непогашених, в т.ч. прострочених, відповідно до умов цього Договору, та залишок суми непогашеного Кредиту. Далі у цьому Договорі під терміном «Ануїтетний платіж», «Ануїтетні платежі» Сторони розуміють у тому числі останній(кінцевий) платіж».
В той же день сторонами договору було підписано додаток № 2 та додаток № 3 до вищезазначеного договору, в яких уточнювались суми ануїтетних платежів та початок строку їх оплати.
31 серпня 2010 року сторони підписали додаток № 4 про внесення змін  кредитного договору в редакції від 29 липня 2009 року, в якому зафіксували що строкова заборгованість за кредитом, що відображена на позичковому рахунку відповідачки № НОМЕР_1 складає 44 339,13 долари США та встановили строк користування кредитом до 09 листопада 2027 року включно.
Домовились сторони і про нову редакцію пункту 3.1.1. Договору, виклавши його в такій редакції: - "Починаючи з 10 жовтня 2010 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2. цього Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі Ануїтетні або Ануїтетний платіж) в сумі 505,96 дол. США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місця та в день закінчення кредитного договору .
До настання терміну вказаного в абзаці першому цього пункту позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладення даного Договору (далі - термін здійснення платежів).
В той же день, для забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ «Сведбанк» уклало договір поруки з ОСОБА_2 за №1901/1107/88-288-Р-5.
25 травня 2012 року між правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» - ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитними договорами згідно якого відбулась заміна особи в зобов`язанні.
У свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитними договорами.
Внаслідок укладених в травні, червні 2012 року договорів купівлі продажу прав вимог між правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» - ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а також ПАТ «Альфа Банк», останнє набуло статусу нового кредитора/стягувача за вищезазначеним кредитним договором.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг Банку і є стороною споживчого кредитного договору.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту».
Судами встановлено, що сторони в договорі обумовили підставу дострокового повернення кредиту, а також передбачили порядок, умови оплати платежів за договором у формі ануїтетних платежів у конкретну дату внесення таких платежів та наслідки неповної оплати цих платежів.
Згідно направлених Банком вимог про дострокове врегулювання спору від 13 грудня 2014 року, станом на 13 грудня 2014 року вих. № 000099 за прострочення кредиту на 61 день банком була нарахована прострочена заборгованість в розмірі 12 857 дол. США, та від 11 січня 2015 року вих № 000202 за прострочення кредиту на 61 день заборгованості в розмірі 16 159,51 дол. США 
ВідповідачОСОБА_1 повинна була, згідно договірних умов, повернути отриманий кредит до 09 листопада 2027 року.
Згідно п. 9.1. Договору, у разі невиконання Позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим Договором та\або умов договору іпотеки, зазначеного в п. 2.1. цього Договору, та\або у випадку порушення Позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1., 3.3., цього Договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а Позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому п. 9.2., 9.3 цього Договору.
За змістом пункту 3.1 договору позичальник зобовязується погасити заборгованість за кредитом шляхом внесеннян коштів на позичковий рахунок щомісяця через касу банку згідно додатку №1.
Пунктом 3.3 договору передбачено порядок та строки сплати процентів за користування кредитом.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 10 липня 2014 року ануїтетні платежі вносила у вказані терміни, але в меншій сумі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновки про відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості.
Доводи касаційної скарги про невірне тлумачення судом апеляційної інстанції умов договору є необґрунтованими з таких підстав.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення апеляційного суду  - без змін.
Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2015 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук