Ухвала        
 
22 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 321/1179/16-ц
 
провадження № 61-9314 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,                        Луспеника Д. Д.,
 
розглянув заяву суддів: Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. про самовідвід у справі за об`єднаними позовами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання дій неправомірними, визнання наказів про звільнення незаконними, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення: заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкодиза касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_4 звернулися до суду з окремими позовами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5 ), фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6 ) про визнання дій неправомірними, визнання наказів про звільнення незаконними, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення: заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 , позов ОСОБА_2 , позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.
Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області 
від 27 червня 2017 року позов ОСОБА_1 , позов ОСОБА_2 , позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 12 про звільнення ОСОБА_1 у частині формулювання причин звільнення. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , викладених                   у наказі ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 12, із «звільнення            на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу)» на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням». Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову                         ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_1 ,                 у розмірі 1 653,60 грн. 
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року            № 14 про звільнення ОСОБА_2 у частині формулювання причин звільнення. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 , викладених у наказі ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 14,               із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України» на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України,                           за власним бажанням». Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.                         У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_2 , у розмірі 1 653,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. 
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року               № 13 про звільнення ОСОБА_3 у частині формулювання причин звільнення. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , викладених у наказі ФОП ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 13,           із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу)» на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням». Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_3 у розмірі                         1 653,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір                   у розмірі 551,20 грн. 
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 7 про звільнення ОСОБА_4 у частині формулювання причин звільнення. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_4 , викладених у наказі                        ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 7, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу)» на «звільнення на підставі частини першої  статті 38 КЗпП України, за власним бажанням». Стягнуто                                      з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_4 , у розмірі 1 653,60 грн. 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,                    ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 відхилено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня               2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-28974 св 18).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційні скарги ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -                           ОСОБА_7 - задоволені частково. 
Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у цій справі скасовано у частині позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та прийнято у цій частині нову постанову наступного змісту. У задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                   ОСОБА_4 відмовлено. 
Змінено рішення Михайлівського районного суду Запорізької області                        від 27 червня 2017 року у частині правового обґрунтування підстав відмови               у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_5 судовий збір               у розмірі 1 083,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 046,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь                                  ФОП ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1 083,10 грн. Стягнуто                                   з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 598,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_5 судовий збір                      у розмірі 1 083,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 953,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 698,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 046,48 грн. 
У червні 2020 року ФОП ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовів відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 321/1179/16-ц з Михайлівського районного суду Запорізької області. 
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                   у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 33 ЦПК України автоматизованою системою розподілу справ визначено колегію суддів у складі судді-доповідача                       Гулька Б. І. та суддів: Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. для розгляду касаційної скарги ФОП ОСОБА_5 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 року.
Суддями: Гульком Б. І., Лідовцем Р. А., Луспеником Д. Д. заявлено самовідвід у цій справі з тих підстав, що вони брали участь у вирішенні цієї справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції, при розгляді якої було висловлено правову позицію щодо суті вирішення спору. 
Вирішуючи питання про самовідвід суддів, Верховний Суд виходить з такого.
У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом.
У світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям: забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).
Крім того, пункт 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня                 2006 року, наголошує, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
З огляду на викладене, заяву про самовідвід суддів: Гулька Б. І.,                   Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. слід задовольнити, а справу передати для повторного автоматизованого перерозподілу. 
Керуючись статтями 36, 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Заявлений суддями: Гульком Борисом Івановичем, Лідовцем Русланом Анатолійовичем, Луспеником Дмитром Дмитровичем самовідвід задовольнити.
Справу передати на автоматизований перерозподіл. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Б. І. Гулько
 
                                                                                                                      Р. А. Лідовець
 
Д. Д. Луспеник