Єдиний унікальний номер справи 759/7258/19
Провадження №22-ц/824/3716/2020

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
02 липня 2020 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Немудрої Ю.П., 
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про виселення,
 
      В С Т А Н О В И В:
 
В квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вимогами про виселення відповідачів з власної квартири, обґрунтовуючи його наступним:
07.02.2019 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а позивач купила зазначену квартиру.                       В порушення умов договору відповідач ОСОБА_3 на момент звернення позивача до суду квартиру не звільнив, з реєстрації  в ній не знявся , чим порушує права позивача як власника квартири. Разом ОСОБА_3 аналогічним чином права позивача по справі порушують й інші відповідачі по справи. На підставі викладеного позивач просив суд ухвалити рішення про виселення відповідачів із квартири без надання їм іншого жилого приміщення. 
Заочним рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня                   2019 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав заяву про перегляд такого заочного рішення, яка ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року була залишена без задоволення. Після цього ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, в задоволенні вищезазначеного позову відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що рішення суду і зазначені в ньому підстави для задоволення позову є помилковими, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, не повно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, викладені в ньому висновки не відповідають дійсним обставинам. З 14.09.2000 року та по сьогодні апелянт зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. При цьому відповідач ОСОБА_4 не тільки не зареєстрована, але й фактично не проживає у спірній квартирі. Посилання суду на той факт, що його батько ОСОБА_3 звільнить квартиру після придбання собі іншого житла теж не відповідає дійсності, оскільки  у спірній квартирі він фактично не проживає. Окремо апелянт звертає увагу на те, що не був не належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.
Вже під час розгляду справи апеляційним судом апелянтом були подані до суду письмові доповнення до апеляційної скарги. В той же час такі доповнення у відповідності до ст. 364 ЦПК України можуть бути подані лише протягом строку на апеляційне оскарження. При цьому обґрунтування та відповідного клопотання з приводу поновлення пропущеного строку на подання змін та доповнень до апеляційної скарги апелянтом представлено не було.  Враховуючи подачу даних доповнень поза межами встановленого процесуального строку, на підставі положень ст. 126 ЦПК України вони були залишені апеляційним судом без розгляду. 
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував щодо змісту і вимог апеляційної скарги.  Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 07.02.2019 року позивач, як покупець придбала у відповідача ОСОБА_3 за відплатним договором належну останньому спірну квартиру. Даний договір не був оскаржений, вступив в законну силу та є чинним на час розгляду справи. Право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку було зареєстроване за позивачем, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
При укладенні вищевказаного договору продавець зобов`язався звільнити відчужувану квартиру від усіх наявних в ній речей, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, та передати квартиру покупцю разом з усіма комплектами ключів, а також зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в квартирі осіб до 14.02.2019 року включно. В той же час вказані зобов`язання продавця виконано не було, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом на захист свого права власності. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує про незаконність оскаржуваного рішення обґрунтовуючи це:
1.      неналежним повідомленням про час та місце розгляду справи, що перешкодило йому подати свої доводи до суду;
2.      вселенням в спірну квартиру в 2000 році, як член сім`ї власника квартири, що в свою чергу обумовлює відсутність відстав для його виселення;
3.      фактичним непроживанням інших відповідачів в спірній квартирі. 
З точки зору колегії суддів апеляційного суду вказані доводи не можуть обґрунтовувати наявності належних підстав для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позову  з огляду на наступне:
 
Стосовно посилань на порушення процедури виклику відповідача в судові засідання  
Як вбачається з матеріалів справи, перше судове засідання по справі було призначене на 02.07.2019 року, про що судом було направлено відповідне судове повідомлення за зареєстрованою адресою апелянта. Друге судове засідання було призначене на 21.10.2019 року, повідомлення про що також було направлено за адресою - квартира АДРЕСА_1 . З наведеного вбачається, що повідомлення про судові засідання направлялися судом за зареєстрованою адресою проживання апелянта як це і передбачено положеннями п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Цивільне процесуальне законодавство містить детальну регламентацію порядку виклику сторони до суду, що на своїй меті має надати стороні можливість бути обізнаною з фактом розгляду справи стосовно неї. В той же час реалізація такої наданої особі можливості, зокрема шляхом фактичного отримання чи неотримання направленої на його адресу кореспонденції, є правом сторони, і саме вона вирішує як скористатися наданим їй правом. За таких умов сам факт того, що апелянт не отримував направлену на його належну  адресу кореспонденцію, не може свідчити про порушення його ранантованих цивільно-процесуальним законом прав, що в свою чергу призводить до неможливості задоволення апеляційної скарги на цій підставі.
Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що окрім можливості подати до суду першої інстанції усі доводи та обґрунтування, необхідні для вирішення справи, апелянту була надана можливість надати такі доводи та докази на їх підтвердження й до апеляційного суду, що фактично й було зроблено. Усі представлені апелянтом докази, як і позиція в цілому, були взяті до уваги та оцінені при вирішенні справи по суті спору. 
 
Стосовно тверджень про відсутність підстав для виселення
Апелянт  стверджує про те, що він був вселений до спірної квартири в законний спосіб в якості члена сім`ї її  власника, що в свою чергу унеможливлює з його точки зору задоволення позову. 
З матеріалів справи вбачається, що наведені апелянтом обставини його вселення до спірної квартири як не заперечував позивач, так і приймає до уваги суд при вирішенні справи. В той же час в Україні діє свобода договору, відповідно до ст.319 ЦК України власник майна користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти відносно свого майна будь які дії, що не заборонені законом. Згідно ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений свого права чи обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що власником спірної квартири був ОСОБА_3 , який розпорядився своїм майном та відчужив його позивачу. Апелянт будучи вселеним в квартиру як член сім`ї попереднього власника зберігав своє право користування приміщенням допоки таким нерухомим майном володів його батько. Після відчуження вказаного майна позивачу, право власності на спірну квартиру перейшло до неї. При цьому будь-якого правового зв`язку з новим власником апелянт не має, що обумовлює відсутність підстав для користування ним чужою власністю. Саме з цих підстав і була задоволена позовна заява судом першої інстанції. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року зробив висновок про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. 
Судова практика в аналогічних правовідносинах викладена й у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, в якій роз`яснено, чому члени сім`ї власника втратили право користування квартирою після її продажу. Так право членів сім`ї власника користуватися житлом може виникнути і існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якої вони є. Після припинення права власності у попереднього власника внаслідок відчуження об`єкта такої власності, члени його сім`ї втрачають право користування таким житлом. Новий власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають спільно з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, Верховним Судом зроблений правовий висновок про наявність підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Окремо Верховним судом роз`яснено, що тривале користування спірною квартирою, враховуючи зміну власника, не може бути підставою для відмови в захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.
 
Стосовно доводів щодо непроживання в спірній квартирі інших відповідачів.
У відповідності до положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа може вимагати судового захисту своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Підставою для апеляційного оскарження рішення суду може бути незгода сторони з ухваленим по справі рішенням в тій частині, в якій воно стосується прав чи інтересів такої особи. Хоча чинним процесуальним законом й передбачені випадки, коли особа має право діяти в суді від імені інших осіб або виступати на захист інтересів таких осіб, в в даному випадку апелянтом не було надано доказів наявності у нього повноважень діяти від інших відповідачів по справі. При цьому інші відповідачі рішення суду першої інстанції в частині, що стосується їх прав та інтересів, не оскаржували. За таких умов підстави для вирішення доводів апелянта щодо невірного вирішення справи в частині, яка стосується інших відповідачів, в даному випадку відсутні.     
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає порушень судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, на які посилався апелянт, що могли б стати підставою для висновку про невірне вирішення справи по суті питання. Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько