У х в а л а
 
21 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 377/755/19
 
провадження № 61-13004ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від  14  липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», третя особа - первинна профспілкова організація державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (далі - ДСП  «Чорнобильська АЕС»), державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС» (далі - ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що наказом ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» від 01 вересня 2016 року вона була переведена на посаду сторожа у відділ складського господарства ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС», а наказом від 03 вересня 2019 року її було звільнено з посади сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товарно-матеріальних цінностей № 1 з 05 вересня 2019 року, у зв`язку зі скороченням штату.
Вважала, що її звільнено з роботи незаконно, оскільки у зв`язку з реорганізацією ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» шляхом його приєднання до ДСП «Чорнобильська АЕС» її не включили до штату цього підприємства на умовах, на яких вона працювала у ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» та відповідачем ДСП «Чорнобильська АЕС» не були внесені зміни й доповнення до штатного розпису з урахуванням посад ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС». Вказувала, що при її звільненні з роботи у зв`язку зі скороченням штату, відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі, як постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), та не запропонував їй посади за її професією чи спеціальністю та/або інші вакантні посади на ДСП «Чорнобильська АЕС», на якому були наявні вакантні посади, а саме охоронника команди охорони об`єктів у м. Славутич відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об`єктів зони відчуження та м. Славутич, чим порушено гарантії, встановлені Законом України. 
Крім того, при вирішенні питання про її звільнення відповідачі не проводили порівняльний аналіз наявності більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці із наведенням відповідних даних у неї та тих працівників, які залишилися на аналогічній посаді в ДСП «Чорнобильська АЕС». 
Також вказувала, що її звільнення з роботи відбулося незважаючи на ненадання згоди на її звільнення первинної профспілкової організації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС», членом якої вона була.
З урахуванням уточнення своїх позовних вимог, просила суд: визнати незаконним і скасувати наказ ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» від 03 вересня 2019 року № 420-ос про звільнення її з посади сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товарно-матеріальних цінностей №1 з 05 вересня 2019 року; поновити її з 05 вересня 2019 року на посаді сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товаро-матеріальних цінностей № 1 у ДСП «Чорнобильська АЕС», яке є правонаступником ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС»; стягнути з ДСП «Чорнобильська АЕС» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня її звільнення з роботи (05 вересня 2019 року) й по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі, а також понесені витрати за надання професійної правничої допомоги; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі на посаді сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товаро-матеріальних цінностей № 1 у ДСП «Чорнобильська АЕС».
 
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від  14  липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» від 03 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товарно-матеріальними цінностями № 1 з 05 вересня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 з 05 вересня 2019 року на посаді сторожа відділу виробничо-технічного забезпечення, група управління товарно-матеріальними цінностями № 1 на ДСП «Чорнобильська АЕС». Стягнуто з ДСП «Чорнобильська АЕС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 вересня 2019 року по 28 лютого 2020 року у розмірі 38 053 грн 12 коп., без урахування передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанцій, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у голови комісії з реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» була об`єктивна можливість за відсутності вакансій на ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС», яке перебувало на стадії припинення, запропонувати позивачу вакансії на ДСП «Чорнобильська АЕС», на які вона могла бути переведена за її згодою, оскільки іншим працівникам така робота пропонувалася та їх було переведено.
 
27 серпня 2020 року ДСП «Чорнобильська АЕС» засобами поштового зв`язку подало на адресу Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить рішення Славутицького міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від  14  липня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Заявленими, у цій справі, є вимоги немайнового та майнового характеру.
 
Частиною четвертої статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі, крім немайнових вимог, є вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 38 053 грн 12 коп.
 
Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250 = 525 500 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.
 
Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом                  в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у справі не дають підстав для висновків про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить. 
 
Наведене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є необґрунтованими.
 
Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін й суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за  наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на  визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,   § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від  14  липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», третя особа - первинна профспілкова організація державного підприємства «Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                      О. М. Осіян

 
                                                                                                                         О. В. Білоконь

 
                                                                                                                        Н. Ю. Сакара