ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
5 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 639/4923/17
провадження № 61-36042св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Труханович В. В., та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову зазначив, що 6 вересня 2014 року між ОСОБА_3 , правонаступником якого він є, та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти у розмірі 56 000 грн, що еквівалентно 4 000 доларів США, зі сплатою 5 процентів щоденно за користування позикою. Строк повернення позики сторони правочину узгодили до 6 жовтня 2014 року.
ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконала, грошові кошти не повернула. 
За таких обставин просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 546 000 грн, з яких: неповернена позика у розмірі 56 000 грн, а також проценти у розмірі 490 000 грн, нараховані за період з 6 вересня 2014 року до 27 лютого 2015 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року позов задоволено частково.
Стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 6 вересня 2014 року у розмірі 73 360 грн, з яких: неповернена позика - 56 000 грн; заборгованість за процентами -17 360 грн, а також 733,60 грн у відшкодування судового збору.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності факту порушення ОСОБА_2 зобов`язань із повернення отриманих грошових коштів, що призвело до виникнення у неї заборгованості.
У стягненні процентів у розмірі 490 000 грн суд, встановивши право позивача на одержання нарахованих за вказаний період процентів, відмовив, оскільки договором позики сторони погодили максимальний розмір заборгованості зі сплати процентів і обмежили 31 процентом від суми позики.
Постановою апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року - без змін.
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Заявник вказує, що проценти можуть нараховуватися до фактичної дати повернення позики відповідачем, обрахованої з одної із змінюваних процентних ставок, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність у договорі позики обмеження їх розміру помилковий. 
Вказівка у договорі позики про обмеження нарахування заборгованості за процентами, як вважає позивач, є лише умовою договору, яка свідчить про порушення або дотримання позичальником умов договору, і не є межею, яку не може перевищувати заборгованість за процентами, як помилково тлумачили суди. 
Доказів щодо незаконності судових рішень у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 56 000 грн касаційна скарга не містить. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 2 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 28 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що 6 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму готівкою у розмірі 56 000 грн, що еквівалентно 4 000 доларів США, на строк до 6 жовтня 2014 року.
Пунктом 4 договору передбачено право позикодавця на одержання від позичальника у готівкові формі процентів один раз на сім днів на суму позики до фактичної дати повернення позики по одній з фіксованих процентних ставок (з розрахунку):
а) 5 процентів у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково;
б) 20 процентів за сім календарних днів, якщо проценти сплачуються достроково (наперед).
Позичальник має право обрати одну з фіксованих процентних ставок і зобов`язується сплачувати на користь позикодавця проценти кожні сім днів, починаючи з 6 вересня 2014 року, за однією з процентних ставок, визначених у пункті 4 договору позики (пункт 4.1 договору позики).
Проценти виплачуються на залишкову (неповернену) суму позики не пізніше останнього числа сьомого дня за тим, за який проводиться оплата, - у разі сплати процентів за умовами, визначеними в підпункті «а» пункту 4 договору, або до настання першого дня, за який проводиться оплата, - у разі сплати процентів за умовами, визначеними у підпункті «б» пункту 4 договору. Сплата процентів повинна здійснюватися позичальником лише всією сумою за відповідні сім днів й одним платежем. Заборгованість позичальника зі сплати процентів за договором не повинна складати більше 31 процента від суми позики (пункт 4.2 договору позики).
10 квітня 2016 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги. 
Відповідно до пункту 1 вказаного договору первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за договором позики від 6 вересня 2014 року на суму 56 000 грн, укладеним між первісним кредитором і ОСОБА_2 , в обсягах та на умовах, установлених договором між первісним кредитором і боржником. До нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України у цій же редакції Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 627, 628, 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
У частині першій статті 1050 ЦК України установлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, і установивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, зобов`язання за яким відповідачем не виконано, дійшли правильного висновку про стягнення 56 000 грн із ОСОБА_2 на користь позивача, який набув право вимоги за відповідним договором відступлення права вимоги.
Проте касаційний суд не погоджується із застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права щодо стягнення з відповідача процентів з огляду на наступне.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша стаття 1048 ЦК України).
Право позикодавця за встановлених обставин отримувати проценти від суми позики закріплене статтею 1048 ЦК України; механізм і порядок реалізації цього права узгоджений сторонами при укладенні договору позики у пунктах 4, 4.1, 4.2.
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що розмір процентів за договором позики складає 490 000 грн і вважали обґрунтованим нарахування процентів за період з 6 вересня 2014 року до 27 лютого 2015 року.
Проте з таким висновком судів касаційний суд погодитися не може, так як право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу строку договору позики. 
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).
Договором позики від 6 вересня 2014 року, укладеним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , встановлено обов`язок позичальника повернути грошові кошти до 6 жовтня 2014 року. Таким чином сторони договору погодили строк цієї позики. Умова договору позики про те, що він діє до припинення прав та обов`язків, які виникли з цього договору, не є строком договору.
Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинено право позивача нараховувати проценти за договором позики, після 6 жовтня 2014 року нараховувати проценти за користування позикою відсутні правові підстави.
Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). 
Нарахування процентів поза межами строку дії договору сторони не передбачили.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суди першої та апеляційної інстанцій, зазначаючи, що проценти повинні нараховуватися за період з 6 вересня 2014 року до 27 лютого 2015 року, неправильно застосували норми матеріального права і не врахували, що в охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином проценти, які підлягають стягненню на користь позивача, мають нараховуватися за період з 6 вересня 2014 року до 6 жовтня 2014 року.
Вказаним спростовуються доводи заявника про те, що проценти можуть нараховуватися до фактичної дати повернення позики відповідачем.
Як правильно установлено судами першої та апеляційної інстанцій зі змісту пункту 4.2 договору позики, граничний розмір заборгованості позичальника зі сплати процентів не повинен складати більше 31 проценту від суми позики, що становить 17 360 грн. 
Доводи заявника про те, що вказівка у договорі позики про обмеження нарахування заборгованості за процентами є лише умовою договору, яка свідчить про порушення або дотримання позичальником умов договору, і не є межею, 
яку не може перевищувати заборгованість за процентами, спростовуються 
пунктом 4 договору позики від 6 вересня 2014 року, змісту якого суди попередніх інстанцій надали правильне тлумачення, з яким касаційний суд погоджується. 
Відповідно до статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих за період з 7 жовтня 2014 року до 27 лютого 2015 року, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові та змінює судові рішення в їх мотивувальних частинах щодо стягнення процентів за користування позикою за період з 6 вересня 2014 року до 6 жовтня 2014 року.
Щодо судових витрат
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги і залишенням без змін суми стягнення, суд не змінює розподіл судових витрат між сторонами. 
Керуючись статтею 141ЦПК України, статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 409 ЦПК України, статтею 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих за період з 7 жовтня 2014 року до 27 лютого 2015 року, і ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 7 жовтня 2014 року до 27 лютого 2015 року.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року в частині стягнення процентів за користування позикою за період з 6 вересня 2014 року до 6 жовтня 2014 року змінити,виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови. 
У іншій частині заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова  В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов