Справа № 338/1368/19 
Провадження № 22-ц/4808/625/20
Головуючий у 1 інстанції Круль І. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Максюти І.О., Матківського Р.Й.
секретаря                        Петріва Д.Б.
за участю                         представника позивача Тринчука В.М. 
представника прокуратури області Гоголя В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДержавної казначейської служби України на рішення Богородчанського районного суду від 03 березня 2020 року у складі судді Круль І.В., ухвалене в селищі Богородчани, у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної Казначейської служби України, Надвірнянської місцевої прокуратури, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05 березня 2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України. 
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 25.04.2014 року надано дозвіл на його затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу.
28.05.2014 року на підставі вказаної ухвали його було затримано, а ухвалою слідчого судді від 29.05.2014 року до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді застави. 
23.07.2014 року прокурором затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, який 24.07.2014 року скеровано до суду.
Вироком Надвірнянського районного суду від 20.02.2015 року його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України, та призначено покарання сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Стягнуто з нього на користь держави 84000 грн. завданої злочином шкоди. 
Ухвалою Апеляційного суду Івано - Франківської області від 08.05.2015 року скасовано вирок Надвірнянського районного суду від 20.02.2015 року, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суду.
Вироком Надвірнянського районного суду від 31.05.2016 року його знову визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України, та призначено покарання сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Стягнуто з нього на користь держави 84000 грн. завданої злочином шкоди. 
Ухвалою Апеляційного суду Івано - Франківської області від 08.08.2016 року вирок Надвірнянського районного суду від 31.05.2016 року скасовано та призначено новий судовий розгляд у Надвірнянському районному суді.
Вироком Богородчанського районного суду від 08.10.2018 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.249 КК України та виправдано.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 14.05.2019 року вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2018 року залишено без змін.
Позивач зазначив, що вищенаведені обставини підтверджують факт його перебування під слідством та судом в період з 05 березня 2014 року до 14 травня 2019 року, тобто з дня повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину і до набрання виправдувальним вироком суду законної сили.
Оскільки йому не було роз`яснено порядок поновлення порушених прав, свобод та відшкодування завданої шкоди відповідно до норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав в порядку цивільного судочинства.
Позивач вважає, що внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку має право на відшкодування шкоди, яке виникає в силу прямої вказівки закону, а саме, ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Посилаючись на те, що під слідством та судом у кримінальному провадженні він перебував протягом 62 місяців, вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок кримінального переслідування від був змушений залишити своє місце праці в Російській Федерації та на час досудового розслідування і тривалих судових розглядів знаходився по місцю свого проживання в с.Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області, де не міг знайти роботу та прогодувати свою сім`ю. Його незаконне переслідування призвело до того, що його дружина ОСОБА_3 розірвала з ним шлюб, внаслідок чого він віддалився від своєї сім`ї, був обмежений у спілкуванні зі своїми дітьми та не брав повноцінної участі у їх вихованні. Крім цього, Надвірнянським РВВС його було оголошено у розшук та викладено його фотографії з написом «його розшукує міліція» на офіційному сайті Надвірнянського РВВС та в засобах масової інформації, і дана інформація на час подання позову не видалена та не спростована. Також більше п`яти років він постійно переживав з приводу його незаконного засудження та стягнення з нього шкоди в розмірі 84000 грн., що на той час складало для нього значну суму коштів, яку він не міг виплатити та в зв`язку з неоплатою штрафу міг бути позбавленим права виїзду за межі України і знову залишитись без роботи. Фактично за п`ять років кримінального переслідування він перетворився з успішного голови багатодітної сім`ї на одинокого чоловіка без засобів для існування. 
Позивач зіслався на ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94 ВР), відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Крім того, на досудовому розслідуванні та під час розгляду кримінального провадження судами, правову допомогу йому надавав адвокат Тринчук В.В. згідно укладеного між ними договору про надання правової допомоги, у додатку до якого сторонами було погоджено гонорар адвоката, а саме: 10000 грн. - за послуги адвоката під час досудового розслідування; 15000 грн. - за послуги адвоката під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції; 12000 грн. - за послуги адвоката під час апеляційного розгляду кримінального провадження. Витрати на правову допомогу становлять: 10000 грн. (досудове розслідування) + 15000 х 3 (три судові розгляди в судах першої інстанції) +12000 х 3 (три апеляційні розгляди) = 91000 грн., які ним оплачені, що підтверджуються доданими до позовної заяви квитанціями. Вважає, що витрати на правову допомогу є співмірними з наданими адвокатом послугами під час досудового розслідування та судового провадження, затраченим часом, а також витратами, понесеними захисником для прибуття до місця розташування органу досудового розслідування та судових інстанцій. 
Також ухвалою Богородчанського районного суду від 19.10.2016 року в справі № 338/1811/14-к до нього застосовано грошове стягнення у розмірі 1450 грн. 
28.10.2016 року за даною ухвалою Рожнятівським районним відділом ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області було відкрито виконавче провадження, яке на даний час закрито у зв`язку із виконанням ним ухвали. 
Посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», збільшивши позовні вимоги (а.с.93), позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 292826,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; 91000,00 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу; 1450,00 грн. на відшкодування інших витрат, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
РішеннямБогородчанського районного суду від 03 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 292 826,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; 91000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу; 1450,00 грн. на відшкодування інших витрат, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Відповідач по справі - Державна казначейська служба України (далі - ДКСУ) на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначив, що відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" ДКСУ не є головним розпорядником бюджетних коштів, не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі якихсуд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на ДКСУ за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування.
Апелянт також вказав, що відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" мінімальний розмір заробітної плати на 2020 рік був всановлений у місячному розмірі з 01.01.2020 року - 4723,0 грн. Однак, відповідно до п.3 розділу ІІ "При кінцеві та перехідні положення" Закону україни від 06.12.2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності з 01.01.2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовувалась в розмірі 1600,0 грн. Тому. На думку апелянта, судом безпідставно завищено суму до відшкодування.
Крім того, апелянт звернув у вагу на те, що згідно з положеннями ст.1176 ЦК УКраїни та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» основоположним моментом у справах про відшкодування шкоди є незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, тобто підставою для відшкодування є незаконні дії, що мають причинно-наслідковий зв`язок. Проте, жодним рішенням суду або іншим документом не визначено, що дії органів державної влади були незаконними. Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року №686/16161/16-ц.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року №199/6713/14-ц не допускається стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Відтак суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що завдана позивачу шкода та понесені ним судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету україни через ДКСУ. Відповідно до ст.2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.1174 ЦК УКраїни є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Апелянт також не погоджуєтья з рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на ст.ст.10.60 ЦПК України.
З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач ОСОБА_2 в порядку ст.360 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу ДКС України, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 03 березня 2020 року - без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні.
Представник прокуратури Івано-Франківської області вимоги скарги не підтримав, вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість висновків суду виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що 05.03.2014 року в.о. прокурора Івано-Франківської області Фігель А.А. повідомив ОСОБА_2 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України в межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013090200001222 від 06.10.2016 року (а.с.21).
Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Міськевич О.Я. від 25.04.2014 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_2 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави (а.с.20).
28.05.2014 року на підставі вказаної ухвали ОСОБА_2 затримано.
Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Міськевич О.Я. від 29.05.2014 року до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді застави (а.с.18-19).
23.07.2014 року прокурором прокуратури Надвірнянського району Гурашем В.М. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 (а.с.22).
Вироком Надвірнянського районного суду від 20.02.2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією знарядь і засобів промислу та всього добутого, стягнуто з нього на користь держави 84000 грн. шкоди, заподіяної в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього середовища (а.с.8-10).
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано - Франківської області від 08.07.2015 року вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.02.2015 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суду (а.с.31-33).
Вироком Надвірнянського районного суду від 31.05.2016 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією знарядь і засобів промислу та всього добутого, стягнуто з нього на користь держави 84000 грн. шкоди, заподіяної в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього середовища (а.с.5-7).
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано - Франківської області від 08.08.2016 року вирок Надвірнянського районного суду від 31.05.2016 року скасовано та призначено новий судовий розгляд кримінального провадження у Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області (а.с.34-36).
Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 року в справі № 338/1811/14-к до ОСОБА_2 застосовано грошове стягнення у розмірі 1450 грн. на підставі ч.1 ст. 139 КПК України за повторну неявку в підготовче судове засідання Богородчанського районного суду Івано-Франківської області на розгляд справи про його обвинувачення за ч.1 ст. 249 КК України (а.с.41).
28.10.2016 року на підставі ухвали суду старшим державним виконавцем Рожнятівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Вагилевичем В.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 52899059 (а.с.42).
Відповідно до Інформації про виконавче провадження від 03 листопада 2019 року виконавче провадження № 52899059 закінчено 27 грудня 2016 року на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на час проведення виконавчих дій) у зв`язку фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2018 року ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.249 КК України та виправдано; цивільний позов залишено без розгляду (а.с.11-13).
Ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду від 14.05.2019 року вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2018 року залишено без змін (а.с.37-40).
Задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з положень ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також із встановлених судом обставин справи про те, що незаконне кримінальне переслідування щодо ОСОБА_2 тривало 62 місяці (з дня повідомлення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні злочину 05.03.2014 року до 14.05.2019 року - дня набрання відносно нього виправдувальним вироком суду законної сили). Оскільки на час розгляду справи, відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальну заробітну плату з 1 січня встановлено у місячному розмірі 4723 гривні, суд дійшов висновку про підставність вимоги ОСОБА_2 щодо відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 292 826,00 грн. (4723 грн. х 62 місяці). 
Посилаючись на положення ст.ст.3,4 Закону № 266/94 ВР, суд першої інстанції також стягнув з ДКСУ на користь позивача 1450,0 грн. грошового стягнення, яке позивач сплатив на виконання ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 року.
Стягуючи на користь позивача витрати за надання юридичної допомоги, суд першої інстанції зіслався на п.4 ст. 3 Закону № 266/94 ВР, а також на представлені позивачем договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.05.2014 року та квитанції від 29 травня 2014 року та від 21 квітня 2015 року (а.с.48-49), від 01 червня 2016 року та від 15 травня 2019 року (а.с. 50-51). 
Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до п.п.5,6,10,24 ст.3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності;
досудове слідство - форма досудового розслідування, в якій здійснюється розслідування злочинів;
судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;
кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.
У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 05.03.2014 року  ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України в межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013090200001222 від 06.10.2016 року (а.с.21), а вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2018 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду від 14.05.2019 року, ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.249 КК України та виправдано (а.с.11-13, 37-40).
Таким чином, у період з 05.03.2020 року по 14.05.2019 року (понад 62 місяці) щодо ОСОБА_2 безпідставно застосовувались заходи кримінального провадження, що підтверджується виправдувальним вироком суду.
Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою "Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов", згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
На теперішній час єдиним таким законом є Закон N 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України N 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
За приписами ст.3 Закону N 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 
4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 
5) моральна шкода. 
Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону N 266/94-ВР. (такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 20 вересня 2018 р. N 686/23731/15-ц; N 14-298цс18).
Вищенаведеним спростовуються посилання апелянта щодо недоведеності протиправності (дій чи бездіяльності) органів прокуратури, внаслідок чого позивачеві могло бути завдано моральної шкоди.
Щодо доводів апеляційної скарги про розмір відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону N 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (потанова Верховного суду України від 02.12.2015 № 6-2203цс15, постанови Верховного Суду від 22.04.2019, справа №236/893/17, №14-4цс19 та від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що незаконне кримінальне переслідування, яке тривало понад п`ять років, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків  ОСОБА_2 , необхідності витрачання зусиль на доведення своєї невинуватості, внесло суттєві зміни в особисте життя позивача,  який був змушений змінити звичний для нього спосіб життя та праці,  що завдало йому чималих моральних страждань в період з 05 березня 2014 року до 14 травня 2019 року, тобто з дня повідомлення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні злочину і до набрання відносно нього виправдувальним вироком суду законної сили. 
Таким чином, судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме, враховано характер та обсяг страждань, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому, судвірно виходив з мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи судом, а саме з розміру, визначеного статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - 4723,0 грн. та обгрунтовано визначив розмір моральної школи в сумі в сумі 292 826,00 грн. (4723 грн. х 62 місяці).
Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія вказаного Закону не поширюється, що також зазначив Верховний суд у постанові від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19.
Апеляційний суд відхиляє доводи Державної казначейської служби України щодо стягнення вищевказаних сум з установи.
Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.4 Закону N 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року N 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Таких висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 383/596/15, провадження №14-342цс18.
За приписами п.3 ч.1 ст.3 Закону N 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином.
Отже, обгрунтованим є рішення суду першої інстанції і в частині стягнення на користь позивача інших витрат, які ним були сплачені під час судового провадження, а саме 1450,0 грн. штрафу на виконання ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року.
Згідно з п.4 ч.1 ст.3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).
Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу заявник надав копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.05.2014 року, укладеного між адвокатом Тринчуком В.В. та ОСОБА_2 
Згідно п.4.2. договору гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору. 
В додатку до договору про надання правничої (правової) допомоги зазначено, що відповідно до п.4.2 договору про надання правової допомоги сторони домовилися про те, що гонорар адвоката буде становити: 10000 грн. - досудове розслідування; 15000 грн. - розгляд кримінального провадження судом першої інстанції та 12000 грн. - апеляційний розгляд кримінального провадження (а.с. 67-68).
Однак, умовами договору не предбачено порядку сплати клієнтом гонорару,вказівки на документ,який відображає перелік наданих послуг та їх вартість.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", у ст.9 якого зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
На підтвердження факту оплати послуг адвоката стороною позивача надано документи із заголовком "квитанція", виконані на бланку адвоката Тринчука В.В. та за його підписом від 29.05.2014, 21.04.2015, 01.06.2016, 15.05.2019, зміст яких містить інформацію про те, що відповідно до договору про надання правової допомоги та додатку до нього адвокатом Тринчуком В.В. прийнято від ОСОБА_2 4000,0 грн., 6000,0 грн., 18 000,0 грн та 63 000,0 відповідно за надання правничої допомоги під час досудового розслідування в кримінальному провадженні №12013090200001122, під час розгляду кримінального провадження Надвірнянським районним судом, Богородчанським районим судом, Івано-Фраківським апеляційним судом, Тернопільським апеляційним судом (справа №348/1811/14-к), (а.с.48-51).
Однак, договором про надання правової допомоги не передбачено порядку сплати правової допомоги, а додатком до нього, передбачено тільки критерії її визначення.
Представлені позивачем квитанції не можна вважати первинним розрахунковим документом в розумінні наведених норм, оскільки такі не містять необхідних даних щодо суті проведеної розрахункової операції та взаємне підтвердження з відповідними підписами. Крім того, такий повинен відповідати вимогам Постанови Правління Національного банку України 29 грудня 2017 року N 148 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, оскільки є підтвердженням прийняття готівки.
Пояснення суду адвоката позивача щодо того, що в силу довірливих відносин з клієнтом, який являється його добрим знайомим, така форма документу допускається, в даному випадку, не може братися до уваги як обгрунтування наведеного способу розрахунку. 
Також у матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт, який би відображав перелік наданих послуг, вартість робіт та понесених витрат, що є визначальним для вирішення питання про стягнення спірних витрат.
Таким чином, стягуюючи 91 000 грн на користь позивача, суд першої інстанції необґрунтовано виходив із доведеності понесення таких витрат.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Відтак рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 91000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення вказаної вимоги.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволити частково.
Рішення Богородчанського районного суду від 03 березня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 91000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 91000,00 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу - відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Матківський Р.Й.
                                                                                Максюта І.О.