Постанова  
Іменем України
16 червня 2020 року
м. Київ
справа № 642/7625/14-к                                                                                                 провадження № 51-571км19
Верховний Суд колегією суддів 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:                                                                                                                           секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,      
прокурора                                        ОСОБА_5 ,                                                                      
захисника                                        ОСОБА_6 ,                                               
представника потерпілої              ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220480006960, щодо
 
ОСОБА_9 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Вовчанська Харківської обл., 
жителя  АДРЕСА_1 ,
виправданого у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі – КК), та засудженого за ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року  ОСОБА_9 :
– засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;
– визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у строк відбуття покарання ОСОБА_9 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 07 березня 2014 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
 
Стягнуто з ОСОБА_9 8542,33 грн процесуальних витрат, вирішено долю речових доказів.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2018 року залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК апеляційний суд зарахував ОСОБА_9 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07 березня 2014 року по 29 листопада 2018 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнив його з-під варти в залі суду за відбуттям призначеного покарання.
За вироком суду ОСОБА_9 засуджено за те, що він 26 грудня 2013 року близько 23:00 зустрів на Привокзальній площі у м. Харкові ОСОБА_10 , який запропонував поїхати до нього, щоб повернути грошовий борг. Вони разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на автомобілі «Lexus LX-570», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поїхали в напрямку просп. Гагаріна у м. Харкові, де ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вийшли з автомобіля неподалік гаражів між будинками № 46 та № 58 і між ними виникла сварка, під час якої ОСОБА_10 намагався вдарити ОСОБА_9 ножем, однак останній вибив ніж з його рук і з метою заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень завдав йому ударів знайденою на місці палицею, руками та ногами  по різним частинам тіла, заподіявши численних тілесних ушкоджень, що потягли смерть потерпілого. Причиною смерті ОСОБА_10 став шок, який розвинувся внаслідок поєднаної тупої травми тіла (множинні дифузні крововиливи у м`які тканини з розчавленням м`яких тканин, підшкірно-жирової клітковини з утворенням «кишень», численні переломи кісток).
Після цього ОСОБА_9 залишив ОСОБА_10 і поїхав з місця події разом з іншими особами, але пізніше через наполягання ОСОБА_13 всі повернулися, забрали побитого потерпілого та з метою надання йому медичної допомоги відвезли до приймального відділення КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» у пров. Балакірєва, 3-А в м. Харкові, де лікарями в подальшому була констатована смерть ОСОБА_10 .
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він 26 грудня 2013 року близько 23:00, перебуваючи на Привокзальній площі в м. Харкові, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_13 і ОСОБА_11 , діючи з метою викрадення потерпілого ОСОБА_10 з корисливого мотиву, подавили його волю до опору, завдали не менше двох ударів руками в ділянку тулуба та насильно посадили в автомобіль «Lexus LX-570», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_13 , після чого відвезли у не встановлене досудовим слідством місце, де незаконно утримували.
У період часу з 23:00 26 грудня до 01:00 27 грудня 2013 року після викрадення ОСОБА_10 з корисливих мотивів ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , керуючись злочинним умислом групи, спрямованим на отримання грошових коштів, усвідомлюючи реальну можливість настання смерті ОСОБА_10 , спільними діями заподіяли йому не менш 80 тілесних ушкоджень, що перебувають у причинному зв`язку зі смертю потерпілого. Діючи з метою уникнення відповідальності за вчинені злочини, 27 грудня 2013 року близько 01:00 ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на вищевказаному автомобілі доставили тіло ОСОБА_10 без ознак життя до приймального відділення КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» у пров. Балакірєва, 3-А в м. Харкові.
Органом досудового розслідування дії  ОСОБА_9  були кваліфіковані за пунктами 3, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146 КК.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах прокурор і потерпіла ОСОБА_8 ставлять вимогу про скасування судових рішень щодо  ОСОБА_9 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилаються на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягло безпідставне виправдання  ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 146 КК, а також необґрунтовану перекваліфікацію його дій з пунктів 3, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК. Вважають, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні, не навів переконливих мотивів, на підставі яких відкинув докази обвинувачення та надав перевагу одним доказам перед іншими. Зазначають, що суд апеляційної інстанції не проаналізував доводів, наведених в їхніх апеляційних скаргах, та необґрунтовано залишив без зміни вирок суду першої інстанції.
Крім того, прокурор вказує на те, що неправильна кримінально-правова оцінка дій засудженого вплинула на призначення йому несправедливого покарання через м`якість. Вважає, що з`явлення із зізнанням безпідставно визнано судом обставиною, що пом`якшує покарання  ОСОБА_9 .
Потерпіла також посилається на те, що кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції з порушенням правила підсудності, звертає увагу на відсутність у справі звукозапису судового засідання від 15 березня 2018 року. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, визнавши доцільним повторне дослідження одних доказів, дослідив інші та не обґрунтував свого рішення належним чином.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні представник потерпілої вважала, що касаційні скарги потерпілої та прокурора підлягають задоволенню, прокурор частково підтримав касаційну скаргу прокурора та вважав за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу потерпілої і скасувати ухвалу апеляційного суду з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, захисник заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Пунктами 1 і 2 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 та 413 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та застосування закону, який не підлягає застосуванню (п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК).
Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Згідно з обвинувальним актом  ОСОБА_15 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 КК та пунктами 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК. Органом досудового розслідування він обвинувачувався у викраденні людини, що спричинило тяжкі наслідки, та в умисному заподіянні смерті викраденій людині, які було вчинено з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виправдати ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 146 КК у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні цього злочину, а також про необхідність перекваліфікувати його дії з пунктів 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК. Із висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у викраденні людини, суд вказав на недоведеність вчинення ним цього злочину на підставі того, що сам ОСОБА_9  своєї вини не визнав, а показання свідка сторони обвинувачення ОСОБА_16 мають бути оцінені критично. Зокрема, суд вказав, що показання останнього про те, що, перебуваючи в районі залізничного вокзалу 26 грудня 2013 року він чув, як особі, яку він сприймав як ОСОБА_10 , було завдано двох ударів по тілу, повною мірою не узгоджуються з іншими доказами, зокрема, через те, що цей свідок впевнено не вказав на ОСОБА_9 як на особу, яку міг бачити під час події, а свідок ОСОБА_17 показав, що цього дня не спостерігав будь-яких насильницьких дій біля автомобіля «Лексус», які б вказували на примусове утримання особи.
Разом з тим судом не було надано оцінки показанням свідка  ОСОБА_16 про те, що він бачив, як двоє чоловіків викрутили руки потерпілому та силоміць заштовхали його до автомобіля «Лексус» і поїхали, у зв`язку з чим пасажири його автомобіля служби таксі повідомили по телефону правоохоронним органам про викрадення людини. Судом такі показання свідка не спростовані,  і вони не були оцінені в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема з аудіозаписом повідомлення від гр. ОСОБА_17 до служби «102», який міститься на оптичному диску, наявному на а.с. 63 у т. 3, та показаннями  самого ОСОБА_9 , який не заперечував того, що з вокзалу ОСОБА_10  поїхав в автомобілі, в якому перебували він,ОСОБА_13 і  ОСОБА_18 , а також що метою цієї поїздки було отримання боргу від потерпілого.
Даючи критичну оцінку показанням свідка  ОСОБА_16 в цілому, суд звернув увагу лише на те, що він упевнено не впізнав осіб, причетних до злочинних дій щодо потерпілого. Водночас не дав належної оцінки його показанням у тій частині, що він бачив, як ці особи завдали потерпілому ударів та насильно заштовхали його в автомобіль. Що стосується показань свідка ОСОБА_19  про те, що він особисто не був очевидцем викрадення людини, то вони не спростовують показань свідка ОСОБА_16 . 
Аргументуючи свої висновки про необхідність перекваліфікації злочинних дій ОСОБА_9 з пунктів 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, суд послався на те, що доказами у кримінальному провадженні не доведено наявності в засудженого умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 . Зазначив, що поведінка ОСОБА_9  під час заподіяння шкоди здоров`ю та після цього, зокрема доставлення потерпілого до лікарняного закладу, свідчать про відсутність у нього умислу на позбавлення життя потерпілого.
На переконання суду касаційної інстанції, такі висновки місцевого суду є непереконливими, оскільки зроблені без урахування обставин злочину. Зокрема, судом не було взято до уваги великої кількості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , їх локалізації в ділянках розташування життєво важливих органів потерпілого, механізму їх заподіяння, що викликає сумнів у відсутності в особи чи осіб, що їх спричинили, мети заподіяти смерть останньому. А саме на трупі ОСОБА_10 було виявлено тілесні ушкодження, які були заподіяні прижиттєво, могли утворитись від щонайменше 80 ударів по різним частинам тіла, більшість з яких завдані зі значною силою та потягли утворення численних дифузних крововиливів у м`які тканини із розчавленням м`яких тканин, підшкірно-жирової клітковини з утворенням «кишень», численних переломів кісток у ділянках тулуба і голови, які у своїй сукупності становили небезпеку для життя потерпілого та згідно з висновком судово-медичних експертиз перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю.
При цьому з урахуванням кваліфікації дій ОСОБА_9 органом досудового розслідування, у тому числі й за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК, суду належало з`ясувати та надати оцінку доказам для встановлення того, чи усвідомлював винний (чи винні), що злочинними діями потерпілому завдано особливих фізичних страждань  (зокрема шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень).  
Крім того, зі слів  ОСОБА_9  судом встановлено, що після заподіяння ОСОБА_10 зазначених тілесних ушкоджень він залишив безпорадного потерпілого на місці злочину, де останній був позбавлений можливості отримати будь-яку допомогу. 
Як видно з  показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , на момент  доставлення ОСОБА_10 до лікарні він уже не виявляв ознак життя. На думку колегії суду, наведені обставини вказують на безпідставність висновку суду про те, що факт доставлення потерпілого до лікувального закладу свідчить про відсутність умислу на позбавлення останнього життя.
Таким чином, висновки суду про необхідність кваліфікувати дії   ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК, а також виправдати його за ч. 3 ст. 146 КК є передчасними і зроблені за відсутності належної оцінки зібраних доказів та без урахування всіх обставин, які мають значення для прийняття правильного рішення у кримінальному провадженні.
На підставі наведеного судові рішення щодо  ОСОБА_9 не відповідають вимогам закону, оскільки постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому на підставі ч. 1 ст. 438 КПК вони підлягають скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Під час нового розгляду суду необхідно розглянути кримінальне провадження із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 384 КПК, повно й всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності і взаємозв`язку, дати правильну юридичну оцінку злочинним діям  ОСОБА_9 та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
 
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року щодо ОСОБА_9  скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                          ОСОБА_3