ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/874/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/3002/19 Категорія: 305010000 	Кирилюк Н. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати   з розгляду цивільних справ: :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Карпенко О.В., Василенко Л.І.
учасники справи: 

позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Кирилюк Н.А. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 21.02. 2020 року, повний текст рішення складений 02 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, -
в с т а н о в и в :

 
26.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо – транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 02 вересня 2018 року близько 14 год. 35 хв. по вул. Незалежності-Уманській в м. Смілі, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Рено Трафік» реєстраційний № НОМЕР_1 , не врахував дорожньої ситуації, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулось зіткнення з належним ОСОБА_1 автомобілем «Нісан Максіма» реєстраційний № НОМЕР_2 .
Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 І ОСОБА_4 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КуПАП.
Внаслідок дорожньо – транспортної пригоди автомобіль «Нісан Максіма» отримав механічні пошкодження. ОСОБА_1 зробив відновлювальний ремонт автомобіля, на який було витрачено 86095 грн. 16 коп., на придбання комплектуючих та на проведення ремонту. Для відшкодування збитків позивач ОСОБА_1 звернувся до НАСК «Оранта», де була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 
Позвач вказує, що оскільки страхова компанія виплатила йому лише 23829 грн. 74 коп. страхового відшкодування, тому він звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 решту понесених ним витрат, що становить 62265 грн. 42 коп., та 3000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті вчинення ДТП" у загальній сумі 65 265 грн. 42 коп., в тому числі 62265 грн.42 коп. - матеріальних збитків, 3000 грн. - моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у сумі 34173 грн. 82 коп., розмір компенсації за моральну шкоду у розмірі 3000 грн., судовий збір у сумі 437 грн. 66 коп., а всього 37611 грн. 48 коп. 
В решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2020 року виправлено арифметичну помилку у рішенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо – транспортної пригоди, зазначено суму матеріальних збитків, які належить стягнути на користь ОСОБА_1 , у розмірі 14071 грн. 57 коп., судового збору у розмірі 165 грн. 67 коп., а всього 17237 грн. 24 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник ОСОБА_2 вказує, що вважає оскаржуване рішення суду таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.
ОСОБА_2 в обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, згідно до якої, покладання обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. 
Таким чином, скаржник ОСОБА_2 посилається, що у випадку, коли делікатні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у делікатному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що ні позивачем, ні його представником не надано жодного доказу стосовно завдання йому моральної шкоди шляхом порушення його нормального ритму життя та його сім`ї саме у розміру 3000 грн., а тому посилання суду стосовно стягнення моральної шкоди він вважає є безпідставними та недоведеними жодними доказами.
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21.02.2020 року у справі № 703/3002/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
13 травня 2020 на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Большакова Р.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
В обґрунтування відзиву зазначається, що відповідачем у справі, як і його представником заява (клопотання) про залучення до участі у справі в якості співвідповідача або третьої особи страхової компанії «Оранта» не заявлялася. 
У відзиві представник позивача - ОСОБА_5 посилається на постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, згідно якої є правильним стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням. Він вважає, що судом першої інстанції помилково визначено суму матеріального збитку у розмірі 14071 грн. 57 коп., яка утворилася шляхом віднімання від суми 37901,31 грн. (відповідно до ремонтної калькуляції № АА 9530 РН від 06.09.2019 року НАСК «Оранта») суми у розмірі 23829,74 грн. (частина збитків, яку відшкодовувала НАСК «Оранта» на підставі розрахунку страхового відшкодування від 16.10.2018 року).
Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., то представник позивача ОСОБА_5 вважає, що визначений розмір моральної шкоди у 3000 гривень є співвмірним із заподіяними наслідками в результаті дорожньо – транспортної пригоди, відповідає вимогам розумності та справедливості, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, задовольнивши вимоги про стягнення моральної шкоди повністю з відповідача на користь позивача.
У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Большаков Р.В. просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21.02.2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю і стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) суму матеріального збитку в розмірі 62 265 грн. 42 коп.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки не всі вимоги норм матеріального права правильно застосовані судом до правовідносин, які виникли між сторонами.
Вирішуючи спір та постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що страхова компанія повинна була відшкодувати позивачеві вартість матеріального збитку, завданого внаслідок його пошкодження в дорожньо – транспортній пригоді, з урахуванням зношеності деталей, а решту суми, необхідної для відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля має відшкодовувати відповідач, як винна особа.
Задовольняючи позовну вимогу позивача ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вказавши, що пошкодження власного майна негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до його душевних страждань. Суд, з урахуванням характеру обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, прийшов до висновку, що визначений ОСОБА_1 розмір відшкодування моральної шкоди 3000 гривень є розумним та справедливим, тому підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля страхова компанія повинна відшкодовувати позивачеві вартість матеріального збитку, завданого внаслідок його пошкодження у дорожньо – транспортній пригоді, оскільки вказана сума відновлювального ремонту не перевищує ліміту відповідальності страховика, тому відсутні підстави для стягнення різниці у вартості відновлювального ремонту з відповідача, який застрахував свою відповідальність у страховика. Тому апеляційний суд вважає, що висновок суду щодо відповідальності відповідача та стягнення з нього різниці вартості відновлювального ремонту не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права, правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.
Закон № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
Згідно вимог статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 02 вересня 2018 року близько 14 год. 35 хв. по вул. Незалежності-Уманській в м. Смілі, керуючи автомобілем «Рено Трафік» реєстраційний № НОМЕР_1 , не врахував дорожньої ситуації, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулось зіткнення з належним ОСОБА_1 автомобілем «Нісан Максіма» реєстраційний № НОМЕР_2 , який, в свою чергу, здійснив зіткнення з автомобілем «Форд» реєстраційний № НОМЕР_5 , який зупинився попереду транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.3 (б), 12.1, 13.1 ПДР. В результаті дорожньо – транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Смілянського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 703/3302/18 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 грн. Постанова набрала законної сили 16 жовтня 2018 року (а. с. 8-9).
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно даних полісу № АК/9582452 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 з 24 грудня 2017 року по 23 грудня 2018 року була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта». 
Згідно з п. 4 цього полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить сто тисяч гривень (а.с.88).
Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс – це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
Згідно до умов вказаного договору страхова компанія взяла на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
03 вересня 2018 року ОСОБА_1 повідомив цю страхову компанію про дорожньо – транспортну пригоду, яка сталася за участю ОСОБА_2 , та подав заяву про страхове відшкодування (а. с. 14).
Спеціалістом ПАТ «НАСК «Оранта» було оглянуто автомобіль ОСОБА_1 за участю позивача та складено протокол огляду транспортного засобу з детальним переліком пошкоджень та зазначенням деталей, які підлягають заміни та ремонту. В протоколі огляду також міститься перелік пошкоджень, які не пов`язані з дорожньо – транспортною пригодою: верхня решітка радіатора на капоті та облізла емблема. Протокол містить підпис позивача ОСОБА_1 зауважень та доповнень до протоколу ним не вказано.
На підставі заяви ОСОБА_1 та наведеного протоколу було проведено автотоварознавче дослідження № АА9530РН-2, згідно якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт (без врахування зносу деталей, що замінюються) становить 37901, 31 коп., з яких вартість виконаних робіт визначено у сумі 6463 грн. 00 коп., вартість  використаних матеріалів – 11336 грн. 06 коп., вартість запасних частин – 20102 грн. 25 коп. Спеціалістом, також, було визначено коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу у розмірі 0,70. 
Таким чином, матеріальний збиток з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права, завданий власникові автомобіля «Нісан Максіма» реєстраційний № НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при дорожньо – транспортній пригоді було визначено у розмірі 23829 грн. 74 коп. 
Наведені обставини, крім зазначеного дослідження, підтверджуються розрахунком страхового відшкодування, зведеною таблицею даних попереднього розрахунку розміру матеріального збитку та ремонтними калькуляціями до дослідження (а. с. 30).
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 не заперечував проти визначеного розміру матеріального збитку, оскільки ним отримано зазначену суму страхового відшкодування, вимог до страховика щодо збільшення витрат на відновлювальний ремонт автомобіля ним не заявлено.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що ним був проведений відновлювальний ремонт автомобіля, вартість якого становила 86095 грн. 16 коп. На підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав рахунок-фактуру № РФ-0000324 від 19 жовтня 2018 року, в якому зазначено перелік виконаних робіт та використаних матеріалів, акт приймання-передачі виконаної роботи № 324, квитанція до прибуткового касового ордеру. Позивач посилався, що оскільки страхова компанія виплатила йому лише 23 829 грн. 74 коп. страхового відшкодування, то різницю він просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 , оскільки на ремонт автомобіля ним понесено значно більші витрати.
Відповідно ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю , майну третьої особи.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні  у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), на яку посилається скаржник в доводах апеляційної скарги, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, який задовольнив вимоги позивача та стягнув з відповідача різницю у вартості відновлювального ремонту автомобіля. 
Так, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, беручи до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду зазначену у постанові по справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 на час настання страхового випадку була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» та згідно п. 4 полісу № НОМЕР_6 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить сто тисяч, то у даному випадку, позивач ОСОБА_1 мав самостійно звернутися до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про проведення додаткових витрат, оскільки розмір завданої шкоди не перевищує ліміт страхування, який становить 100 000 грн., що не було зроблено позивачем.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач після проведення відновлювального ремонту не звертався до страхової компанії з вимогою щодо збільшення страхового відшкодування на ремонт автомобіля, а звернувся безпосередньо до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 .
Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе акцентувати увагу на тому, що майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності НАСК «Оранта» як страховика, тому покладання на відповідача ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, доводи скаржника апеляційної скарги в частині стягнення матеріальної шкоди знаходять своє відображення у відповідності до обставин справи та норм матеріального права , у зв`язку з чим підлягають до задоволення апеляційним судом.
Що стосується правомірності рішення в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
На підставі частини 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов?язана з розміром цього відшкодування.
Із системного аналізу, п. 22.3 ст. 22 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" і п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України слідує, що обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, покладено на особу, яку визнано винною у скоєнні дорожньо – транспортної пригоди, тобто на відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, які завдані пошкодженням майна позивача, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, погодившись з доводами позивача, що розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 3000 грн., який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 .
Таким чином, визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, оскільки не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача, винного у дорожній пригоді. Отже, доводи скаржника щодо стягнення моральної шкоди та відмови у їх стягненні з відповідача ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи, прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення матеріальних збитків у сумі 14071 грн. 57 коп. не звернувши уваги на вказані вище норми права та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові по справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс180 від 04 липня 2018 року, тому допустив неправильне застосування норм матеріального права і порушення процесуального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору по суті та є підставою для зміни рішення суду і скасування рішення у частині безпідставно задоволених позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків з відповідача, так як в решті рішення суду підлягає залишенню без змін.
Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що апеляційним судом змінено рішення суду та скасовано у частині задоволення вимог, то перерозподілу підлягають судові витрати, які підлягають частковому задоволенню та стягненню пропорційно задоволених вимог. 
Отже, стягненню з відповідача ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати за подачу позову у розмірі 35 грн. 32 коп., а з ОСОБА_1 стягненню підлягають судові витрати за подачу апеляційної скарги на користь ОСОБА_2 в розмірі 71 грн. 36 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою – змінити, скасувавши в частині стягнення матеріальних збитків, прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення різниці матеріальних збитків з ОСОБА_2 . 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін .
Стягнути судові витрати пропорційно задоволених вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 35 грн. 32 коп.
Стягнути судові витрати прапорційно задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 71 грн. 36 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко