ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4927/20 Справа № 202/22584/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_1 про звернення стягнення,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до кредитного договору №DODWAK1112023s від 30.03.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10208,28 дол. США, зі сплатою за користування ним 12,00% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.03.2012 р., кредит надавався на придбання відповідачем автомобіля BYD, модель Flyer standart, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий хетчбек, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору був укладений договір застави від 30.03.2007 року, згідно з яким в заставу банку було передано вищевказаний автомобіль. Крім того, вимоги до ОСОБА_1 , що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені і шляхом укладання з відповідачем ПАТ "Акцент-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим він є солідарним відповідачем за пред`явленим до стягнення боргом. Проте в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, що стало підставою для звернення до суду. 
З урахуванням викладеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DODWAK1112023s від 30.03.2007 року у розмірі 7901,28 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до повідомлення НБУ від 01.03.2013 року складає 63154,93 грн. витребувати у відповідача ОСОБА_1  та передати у заклад шляхом опису ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіль BYD, модель Flyer standart, рік випуску  2006 , тип ТЗ легковий хетчбек, № кузова  НОМЕР_1 , реєстраційний номер  НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави: автомобіль BYD, модель Flyer standart, рік випуску  2006 , тип ТЗ легковий хетчбек, № кузова  НОМЕР_1 , реєстраційний номер  НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1  шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10000 грн.; стягнути з  ОСОБА_1  витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В своїй апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DODWAK1112023s від 30.03.2007 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10208,28 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.03.2012 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № DODWAK1112023s від 30.03.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладений Договір застави транспортного засобу від 30.03.2007 року. Згідно з п.6 Договору в забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором Заставодавець надав в заставу майно, яке зазначено в п.34.4 цього Договору, а саме автомобіль BYD, модель Flyer standart, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий хетчбек, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Вартість предмету застави складає 38699,00 грн. ( п.34.5 договору застави).
Відповідно до п.23 договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється у випадках, передбачених п.п.15.7.1, 15.7.2, 15.7.3, 15.8 цього договору, відповідно до чинного законодавства України та цього договору.
Крім того, вимоги до відповідача ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором №DODWAK1112023s від 30.03.2007 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років.
14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк».
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № DODWAK1112023s від 30.03.2007 року заборгованість станом на 01.03.2013 року склала 7901,28 дол. США, що за курсом відповідно до повідомлення НБУ від 01.03.2013 - 7,99 складає 63154,93 грн., де: 4623,21 дол. США - заборгованість за кредитом; 2279,36 дол. США заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 34,44 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 964,27 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Встановлено, що Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2013 року по цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 про припинення договору застави та стягнення зайво сплачених сум, в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави відмовлено, в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про припинення договору застави та стягнення зайво сплачених сум відмовлено.
В ході розгляду справи Апеляційним судом Донецької області встановлено, що рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 листопада 2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором, яка дорівнювала 7289,89 доларів США та складалася із заборгованості за кредитом в розмірі 7085,21 дол. США, заборгованість по процентам зав користування кредитом в розмірі 187,37 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 11,48 дол. США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 5,83 дол. США. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що зазначене рішення виконане відповідачем у грудні 2012 року та не заперечував, що цим рішенням в листопаді 2008 року з ОСОБА_1 було стягнуто 7085,21 дол. США у погашення заборгованості по залишку кредиту.
Суд встановив, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4623,21 дол. США, яке вже було стягнено рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 листопада 2008 року.
Скасовуючи рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року в Ухвалі Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року зазначено, що суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, не врахували, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року було виконане боржником у грудні 2012 року, з позовом банк звернувся 29 березня 2013 року, а тому підлягають стягненню штрафні санкції за період з 29 березня 2009 року по грудень 2012 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду розрахунку суми штрафних санкцій за період з 29 березня 2009 року по грудень 2012 року, а тому законних підстав для задоволення позовних вимог позивача про звернення стягнення на предмет застави немає. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідно до ухвали Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року Банк як кредитор не втратив право на стягнення заборгованості за період з 29.03.2009 р. по грудень 2012 р. Крім того, апелянт зазначає, що ним було надано суду першої інстанції письмові пояснення, до яких був доданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, в т.ч. і сума заборгованості по пені за період з 29.03.2009 р. по грудень 2012 р. 
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Як було встановлено Апеляційним судом Донецької області, рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 листопада 2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була стягнена заборгованість за вказаним кредитним договором, яка дорівнювала 7289,89 доларів США та складалася із заборгованості за кредитом в розмірі 7085.21 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 187,37 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 11,48 дол. США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 5,83 дол. США.
Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що зазначене рішення виконане  ОСОБА_1  у грудні 2012 року та не заперечував, що цим рішенням в листопаді 2008 року з ОСОБА_1 було стягнуто 7085,21 дол. США у погашення заборгованості по залишку кредиту та всіх штрафів.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не і доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо ; якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, як вбачається із позовної заяви та наявних у справі матеріалах, позивач втретє просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту та проценти за користування кредитом, які вже були стягнуті рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 листопада 2008 року та сплачено в повному обсязі ОСОБА_1 .
Щодо тверджень апелянта про не врахування судом розрахунку за кредитним договором, в тому числі і суми заборгованості по пені за період з 29.03.2009 року по грудень 2012 року, слід зазначити наступне.
Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення         Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року, зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, не врахували, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року було виконане боржником у грудні 2012 року, з позовом банк звернувся 29 березня 2013 року, а тому підлягають стягненню штрафні санкції за період з 29 березня 2009 року по грудень 2012 року.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа№ 202/4494/16).
Виконавши аналіз вищенаведених справ, Велика Палата Верховного Суду визначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Посилання апелянта на те, що він надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, в якому вказана сума заборгованості по пені за період з 29.03.2009 р. по грудень 2012 р., колегія суддів не бере до уваги, оскільки в розрахунку міститься лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, тому визначити за ним час та період утворення заборгованості, зокрема за період з 29.03.2009 р. по грудень 2012 р., та перевірити правильність її нарахування неможливо, а інших доказів, підтверджуючих ці обставини, позивачем не надано.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                                О.П. Варенко

                                                                                       О.В. Лаченкова