Справа № 457/144/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1307/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Трускавецького районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» для отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 20.07.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8 000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підпис відповідача у заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua). Банк виконав зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Оскільки ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 10 грудня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 130 957,59 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 531,58 грн., в тому числі заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 0.00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 531,58 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 0.00 грн.; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 7 843,28 грн.; заборгованості за нарахованою пенею у розмірі 69 870,46 грн.; заборгованості за нарахованою комісією у розмірі 0,00 грн.; штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 6 212,27 грн. (процентна складова). З наведених підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 130 957,59 грн. та судові витрати у розмірі 2102 грн.
Рішенням Трускавецького районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 особистим підписом у заяві-анкеті засвідчила, що згідна з тим, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена з відповідними документами, а отже, повністю згідна з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах. Зазначає, що банк надав належні та допустимі докази на обгрунтування позовних вимог, крім того до апеляційної скарги долучив довідку про відкриття рахунку, довідку про встановлення кредитного ліміту, виписку по рахунку, що підтверджують відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту та користування кредитними коштами відповідачкою, яка розмір заборгованості не оспорювала та не заявляла позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним, не надала доказів, які б спростовували доводи позивача. Апелянт вважає, що користуючись кредитними коштами, відповідачу були відомі та зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від ОСОБА_1 не було, тобто, вона погоджувалася із розміром нарахованих відсотків та неустойкою. Вважає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, крім того закон не вимагає наявності жодного підпису відповідача під публічно розміщеними «Умовами та Правилами надання банківських послуг», оскільки договір є договором приєднання. Звертає увагу, що ОСОБА_1 скористалася сервісом «Оплата частинами», за яким власник картки доручає банку оплатити вартість товару підприємству у розмірі, зазначеному у квитанції, надрукованій на POS-терміналі під час авторизації сервісу «Оплата частинами», самостійно не вносила кошти на погашення заборгованості, тому заборгованість за даною послугою погашалася банком за рахунок овердрафту встановленого на кредитну картку, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту. Наголошує, що позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, оскільки кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі на підставі анкети-заяви не виникло кредитних відносин, оскільки підписаною анкетою-заявою не узгоджено в належній письмовій формі істотні умови цього виду договірних відносин: розміру кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, застосування до позичальника, у разі невиконання ним своїх зобов`язань, неустойки (пені, штрафу), а також вид, номер кредитної картки, з якої відбувалось зняття коштів, а також і час її отримання відповідачкою. Також позивачем не надано доказів, що відповідачкою підписувалися «Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку» та «Тарифи банку», а також, що саме ці Умови мала на увазі підписант, підписуючи анкету-заяву, не надано доказів отримання відповідачкою кредиту, а докази, які були надані позивачем не доводять факту, що 20 липня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, що містить відповідні умови кредитування, з яким погодилася відповідач, та відповідно, брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що матеріали справи не містять відомостей щодо укладання кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, а тому, відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України, вказана анкета-заява не є належним, допустимим та достатнім доказом укладення кредитного договору, надання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 8000 грн.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне. 
В матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням її анкетних даних. 
Суд першої інстанції, вважаючи, що між сторонами по справі на підставі анкети – заяви не виникли кредитні правовідносини, не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 не оспорювала договір б/н від 20.07.2012 року, в тому числі і з тих підстав, що підпис на анкеті – заяві їй не належить.
Відповідач в анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що дана заява разом з «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. Ствердила, що ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідна з його умовами, а також ознайомлена та згідна з «Умовами і правилами надання послуг». Примірник договору про надання банківських послуг згідна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. 
На виконання умов кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 у користування кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до березня 2016 року та кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до грудня 2019 року, що підтверджується долученою до апеляційної скарги довідкою.
Кредитний ліміт неодноразово змінювався АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н).
Довідкою підтверджується, що з 11 березня 2016 року розпочалося використання кредитної картки № НОМЕР_2 встановленням кредитного ліміту у розмірі 300 грн., який одразу було збільшено до 5000 грн., з 24 липня 2016 року – до 8000 грн., а з 31 січня 2017 року – до 16 500 грн., кредитний ліміт збільшувався за ініціативою позивача.
ОСОБА_1 розпочала фактичне використання коштів за встановленим лімітом кредитування з 11 березня 2016 року, що підтверджується випискою по рахунку, за якою обліковується заборгованість в межах змінного ліміту кредитування за договором із урахуванням прихідних та видаткових операцій одночасно саме із кредитної картки № НОМЕР_2 .
Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів встановила, що АТ КБ «ПриватБанк» не обгрунтував підстав для збільшення розміру кредитного ліміту, не зазначив, якими умовами договору було обумовлено збільшення кредитного ліміту лише за ініціативою банку, не надав доказів звернення відповідачки до банку з приводу збільшення кредитного ліміту, а відтак приходить до висновку про те, що всупереч чинному законодавству банк фактично в односторонньому порядку змінив істотні умови договору, збільшивши кредитний ліміт до 8000.00 грн., а в подальшому до 16500.00 грн.
Разом з тим, долучена до матеріалів виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 підтверджує встановлення кредитного ліміту в розмірі 8000.00 грн., фактичне користування цими коштами відповідачкою, яка отримувала кошти через банкомати, розраховувалася кредитною карткою за товар в магазині, частково погашала заборгованість і знову користувалася кредитними коштами, що свідчить про використання та розпорядження кредитними коштами саме відповідачкою.
Такі дії відповідачки свідчать про те, що ОСОБА_1 погоджувалася на збільшення кредитного ліміту саме на цю суму, оскільки використання нею кредитних коштів підтверджується саме на цю суму. 
Долучена до апеляційної скарги виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с.72-81) підтверджує, що за рахунок збільшеного розміру кредитного ліміту, який банком було збільшено 31.01.2017 року в односторонньому порядку до 16500.00 грн., банк частково самостійно погашав заборгованість ОСОБА_1 , зазначаючи у виписці проведену операцію, як «автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 54 НОМЕР_3 31».
Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим апелянт зазначає, що оскільки відповідач самостійно не вносила кошти на погашення заборгованості за сервісом «Оплата частини», то заборгованість за даною послугою погашалася банком за рахунок овердрафту встановленого на кредитну картку, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки АТ КБ «ПриватБанк», всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування тверджень банку, що така операція проводилася за дорученням відповідачки в її інтересах.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З позовом про визнання недійсним кредитного договору б/н від 20.07.2012 року ОСОБА_1 не зверталася, користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, збільшеного до 8000.00 грн., періодично знімала кошти, розраховувалася за товар, періодично здійснювала їх погашення, що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 . 
Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів на спростування наведеного, відповідачка суду не надала.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» з тих підстав, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» не виникло кредитних правовідносин на підставі кредитного договору, оформленого у виді анкети – заяви б/н від 20.07.20912 року.
Такий висновок спростовується матеріалами справи, зокрема, анкетою – заявою б/н від 20.07.2012 року, яка в установленому законом порядку недійсною не визнана.
ОСОБА_1 не оспорює укладення договору, підписання анкети – заяви, з позовом про визнання кредитного договору недійсним до суду не зверталася, а відтак такий є чинним і підлягає виконанню обома його сторонами.
Твердження ОСОБА_1 про те, що анкета – заява нею не підписана спростовуються анкетою – заявою б/н від 20.07.2012 року, на якій міститься підпис ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 не підписувала цю анкету – заяву і що підпис на анкеті – заяві їй не належить.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, заборгованості за нарахованою пенею, заборгованості за нарахованою комісією та штрафами. 
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 20.07.2012 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 10.12.2019 року вбачається, що така становить 130 957,59 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 531,58 грн., в тому числі заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 0.00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 531,58 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 0.00 грн.; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 7 843,28 грн.; заборгованості за нарахованою пенею у розмірі 69 870,46 грн.; заборгованості за нарахованою комісією у розмірі 0,00 грн.; штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 6 212,27 грн. (процентна складова). (а.с. 13).
Так, у анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку» від 20 липня 2012 року, яка міститься в матеріалах справи, і є підписана сторонами, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначення їх розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 20.07.2012 року посилався на «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» як невід`ємні частини кредитного договору.
У витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та (або) процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з «Тарифів» та Витяг з «Умов та правил» розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи станом на 20.07.2012 року містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловила позицію про те, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з «Тарифів» та Витяг з «Умов» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення кредитних коштів у розмірі 8000.00 грн., на підтвердження відсутності у неї заборгованості по погашенню цієї суми, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 8000.00 грн. заборгованості за тілом кредитом, а в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 7 843,28 грн.; заборгованості за нарахованою пенею у розмірі 69 870,46 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 6 212,27 грн. (процентна складова) – відмовити.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» та стягнення на його користь 8000.00 грн., то на підставі п.13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» слід стягнути 128.22 грн. судового збору за подання позову та 192.33 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»– задовольнити частково.
Рішення Трускавецького районного суду Львівської області від 13 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.07.2012 року в розмірі 8000.00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 128.22 грн. судового збору за подання позову та 192.33 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 01.07.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.