Ухвала
Іменем України

23 липня 2020 року
м. Київ
Справа № 759/5501/20
Провадження № 51-3459 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року щодо 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 19 серпня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, від відбування якого звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік; 29 лютого 2016 року Ківерцівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 190 КК України до остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці; 01 квітня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України до остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці; звільнений 15 травня 2018 року по відбуттю покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року                    ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 лютого 2020 року приблизно о 18 год. 10 хв., перебуваючи у торгівельній залі супермаркету "Новус", що по вул. Святошинській, 3 в м. Києві, де здійснює господарську діяльність ТОВ "Новус Україна", діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв з полиць пляшку віскі "Jim Beam White Bourbon", вартістю 431 грн. 20 коп., та пляшку рома "Bacardi", вартістю 312 грн., загальною вартістю 743 грн. 20 коп., які сховав до своєї сумки. Після цього ОСОБА_4 пройшов через касу магазину, не розрахувавшись за вказане майно, й направився до виходу, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не зміг довести свій злочинний умисел до кінця та розпорядитися товаром на власний розсуд з причин, що не залежали від його волі, оскільки біля виходу з магазину був затриманий працівниками охорони.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року – без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на суворість покарання,  просить судові рішення щодо нього змінити та призначити покарання із застосуванням положень ст. 75, ст. 76 КК України. Вважає, що при призначенні йому покарання не повною мірою враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, адже в результаті його вчинення не настало суспільно небезпечних наслідків, а також не враховано, обставини, що, на його думку, могли пом`якшити покарання, зокрема позитивна характеристика за місцем проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини, вагітної жінки й те, що він є єдиним годувальником у сім`ї. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Вирішення судом питання про призначення  ОСОБА_4 покарання, а також можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та ступінь його завершеності; обставину, що пом`якшує покарання, – щире каяття;  обставину, що його обтяжує, – рецидив злочинів; дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває з 11.11.2001 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом, раніше судимий за вчинення умисних злочинів проти власності й вчинив аналогічний злочин через короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі. Також враховано, що він одружений, має на утриманні малолітню дитину.
Виходячи з указаних обставин суд призначив  ОСОБА_4  покарання, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому відповідного покарання.
Київський апеляційний суд ухвалоювід 14 липня 2020 року, враховуючи обставини справи, прийшов до висновку, що доводи засудженого в апеляційній скарзі є необґрунтованими та безпідставними, тому залишив рішення місцевого суду без змін.
Щодо застосування до  ОСОБА_4  положень ст. 75 КК України, про що він просив в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд, перевіривши усі посилання й доводи, не знайшов для цього обґрунтованих підстав. 
При цьому апеляційний суд взяв до уваги, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, у тому числі із наданням можливості відбувати покарання з випробуванням; після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків не зробив, а навпаки, маючи непогашену судимість, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення. 
Тому на підставі наведеного, ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам  ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому  ОСОБА_4  покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Також на думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд обґрунтовано визнав недоцільним застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, враховуючи вищевказані обставини, можливе лише за умови його ізоляції від суспільства. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                 ОСОБА_3