Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 623/1950/17
провадження № 61-37393св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М.Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2018  року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зобов`язання вчинити певні дії.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11 травня 1998 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . З 2007 року у вказаній квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 , яка є тещею його двоюрідного брата ОСОБА_3 , та вселилася до неї за його згодою на прохання ОСОБА_3 .
 
Посилаючись на те, що відповідач жодних прав на спірну квартиру не має, на його неодноразові звернення про виселення не реагує, відмовляється звільнити жилу площу та передати технічну документацію, чим перешкоджає йому користуватися власністю, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги просив, усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 передати йому або його уповноваженому представнику ключі від вказаної квартири та технічну документацію і домову книгу, зняти ОСОБА_2 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2018 року у складі судді Гуренка М. О. позов задоволено.
 
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 або його уповноваженому представнику ключі від квартири АДРЕСА_1 , а також технічну документацію та домову книгу. Знято ОСОБА_2 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що порушене право власності позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2018 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована  тим, що ОСОБА_2 вселилася та зареєструвалася у спірній квартирі на законних підставах, за згодою позивача, будь-яких доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою матеріали справи не містять. Також ОСОБА_1 не надано доказів нужденності у спірній квартирі, а відповідач, яка на законних підставах мешкає в ній є особою похилого віку, власну квартиру за договором купівлі продажу від 14 травня 2007 року відчужила на користь ОСОБА_4 . Крім того, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить зокрема від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а такі вимоги позивачем не заявлялися.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні   2018 року ОСОБА_1 подав  до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та не надав належної правової оцінки доказам, що містяться у матеріалах справи. Так, апеляційним судом не враховано, що позивач не надав згоди на реєстрацію відповідача у спірній квартирі й у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази надання такої згоди; також позивач заперечує факт складення розписки щодо продажу спірної квартири, а нотаріально посвідчений договір, який би доводив факт продажу квартири відсутній. Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що позивач звертався до правоохоронних органів з приводу усунення перешкод у користуванні власністю, а також двічі письмово просив відповідача звільнити спірну квартиру, які залишені останньою без задоволення, що свідчить про порушення прав власника щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
 
У поданому 07 серпня 2018 року відзиві, ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що вона мешкає у спірній квартирі на законних підставах, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить зокрема від вирішення питання про право користування такою особою житловим приміщенням, а позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу № 623/1950/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зобов`язання вчинити певні дії призначено до судового розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»       № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
Згідно довідки ОСББ «Чайка» від 20 лютого 2018 року у вказаній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка мешкає у квартирі одна, заборгованості по квартирній платі не має.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
У статті 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
 
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
 
ЄСПЛ звернуто увагу на те, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
Враховуючи наведене, усупереч доводам касаційної скарги, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів та встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 вселилася та зареєструвалася у спірній квартирі на законних підставах, за згодою позивача, будь-яких доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою матеріали справи не містять. 
 
При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайнім заходом втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
 
Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що він не надавав згоди на реєстрацію відповідача у спірній квартирі й у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, на підтвердження цього, були спростовані апеляційним судом та їм надана відповідна правова оцінка, тобто фактично ці доводи стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Посилання заявника про порушення прав власника щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, оскільки він звертався до правоохоронних органів з приводу усунення перешкод у користуванні власністю, а також двічі письмово просив відповідача звільнити спірну квартиру, які залишені останньою без задоволення, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, надання переваги одним доказам над іншими, у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. 
 
При ухваленні рішення апеляційним судом правильно застосовані норми матеріального права, не було порушень норм процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від  23 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий 	В.О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов