П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/2506/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
23 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
03 березня 2020 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не надання йому відповіді по суті його заяви від 30.10.2019;
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови видачі ОСОБА_1 довідки-розрахунку вартості невиданого речового майна;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати довідку-розрахунок вартості невиданого речового майна.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки-розрахунку вартості невиданого йому речового майна.
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок вартості невиданого йому речового майна.
- в решті позову відмовлено за безпідставністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та не з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задовольнити, а рішення суду  - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  згідно витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 220 від 11.09.2015 старшого солдата контрактної служби ОСОБА_1 звільнено наказом командира з 11.09.2015 року та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Новоград-Волинсько-Червоноармійського ОМВК Житомирської області.
Одночасно з виключенням із списків особового складу військової частини, із старшим солдатом ОСОБА_1 проведено остаточний розрахунок, що включає грошову допомогу на оздоровлення, премію, надбавку, додаткову винагороду, одноразову грошову допомогу при звільненні.
30.10.2019 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з заявою про видачу довідки про неотримане речове майно та суму грошової компенсації за нього, яке належить позивачу до виплати після звільнення з військової служби.
04.11.2019 відповідачем надано відповідь, згідно якої виплата позивачу грошової компенсації неможлива, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року та Наказу Міністерства оборони України № 232 від 26 квітня 2016 року, якими визначено, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно проводиться на момент звільнення.
Позивач, не погоджуючись з діями військової частини НОМЕР_1 , звернувся з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з наступного.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання позивачу відповіді по суті заяви від 30.10.2019, суд першої інстанції прийшов до висновку, що питання формування довідки-розрахунку за неотримане речове майно та самого права особи на отримання компенсації за неотримане речове майно взаємопов`язані та визначені постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016.
Так, за відсутності права на отримання компенсації відсутня можливість формування документа у формі довідки, як підтвердження такого права, у зв`язку з чим відповідачем правомірно надано відповідь на заяву позивача згідно вимог Законів України "Про звернення громадян" та "Про доступ до публічної інформації".
Щодо вимог про визнання протиправними дій відповідача  щодо відмови у видачі довідки-розрахунку вартості невиданого речового майна та зобов`язання відповідно видати таку довідку, суд першої інстанції зазначив наступне.
Згідно листа від 04.11.2019 та відзиву на адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 , встановлено, що відповідачем врегулювання механізму нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно пов`язується з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016.
Тобто, на думку відповідача до прийняття постанови №178 право на отримання такої компенсації у військовослужбовців було відсутнє.
Натомість аналіз норм Положення № 1444 дозволяє суду зробити висновок, що таке право військовослужбовців є визначеним на момент звільнення ОСОБА_1 у 2015 році.
Таким чином, твердження відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання компенсації неотриманого речового майна є безпідставним у зв`язку з чим, позов в частині визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови позивачу у видачі довідки-розрахунку вартості невиданого речового майна слід задовольнити та зобов`язати відповідача відповідно видати довідку-розрахунок.
Колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Відповідно до абз. 1 ст. 1-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Абзацом другим пункту 1 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII  визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444 (далі - Положення № 1444), врегулювано порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час (в редакції чинній станом на час звільнення зі служби).
Відповідно до п. 4 Положення №1444 визначено, що речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
Згідно п. 27 Положення №1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.
Вищевказане Положення № 1444 втратило чинність 04 березня 2016 року.
Тобто, на момент звільнення позивача з військової служби Положення № 1444, яке встановлює порядок речового забезпечення військовослужбовців, було чинне та підлягало застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до абз. 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до п.п.3.1.12 Порядку відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 № 45, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.02.2006 за № 125/11999 (в редакції чинній станом на час звільнення зі служби) грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі (додаток 4), яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Аналізуючи вищевикладене, а також положення п. 27 Порядку № 1444 (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 27 Порядку № 1444 визначено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимогами Порядку № 1444 не визначений строк, протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 220 від 11.09.2015 старшого солдата контрактної служби ОСОБА_1 звільнено наказом командира з 11.09.2015 року та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Новоград-Волинсько-Червоноармійського ОМВК Житомирської області.
Одночасно з виключенням із списків особового складу військової частини, із старшим солдатом ОСОБА_1 проведено остаточний розрахунок, що включає грошову допомогу на оздоровлення, премію, надбавку, додаткову винагороду, одноразову грошову допомогу при звільненні.
Однак, як встановлено з витягу з наказу про звільнення № 220 від 11.09.2015, питання щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно вирішено не було.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на п.3 Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), затверджений Постановою Кабінет Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.
Згідно п. 3 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця.
Також, апелянт зазначає, що під час звільнення з військової служби та проведення усіх розрахунків та виплат ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 , у позивача не виникало ніяких заперечень щодо остаточного розрахунку. 
Про те, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на Порядок № 178, оскільки вказаний порядок набрав чинності після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків військової частини та всіх видів забезпечення, а отже його норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідний висновок викладено в постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду в адміністративній справі №240/11529/19 (К/9901/12598/20) від 09 липня 2020 року.
Таким чином, з урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у видачі довідки-розрахунку вартості невиданого речового майна ОСОБА_1 та зобов`язано відповідно видати довідку-розрахунок вартості невиданого речового майна позивачу.
Щодо заяви відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 27 Порядку № 1444 визначено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Колегія суддів зазначає, що приписами Порядку № 1444 не визначений строк протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Згідно ч. 2 ст. 122  КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 30.10.2019 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про видачу позивачу довідки про суму невиплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно та на яку отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 04.11.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 не має права на отримання грошової компенсації  неотриманого речового забезпечення, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016  року №178 та наказ Міністерства оборони України від 26 квітня 2016 року №232, які врегульовують ці питання, прийняті після звільнення ОСОБА_1 .
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що про порушення свої прав позивач дізнався саме з листа  військової частини НОМЕР_1 , тоді як з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 27.02.2020 (а.с.11), тобто в межах строку встановленого нормами статті 122 КАС України.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що заява військової частини НОМЕР_1 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки строк звернення до суду з вимогою щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови видачі довідки-розрахунку вартості невиданого речового майна та відповідно зобов`язання видати таку довідку-розрахунок позивачем не пропущено.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що аргументи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, відповідають змісту відзиву на адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 , який міститься в матеріалах справи.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.     
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.