Ухвала    
07 липня 2020 року
м. Київ
справа № 334/1513/19
провадження № 61-9069ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., 
Шиповича В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя 
від 14 лютого 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів шляхом стягнення на її користь аліментів в розмірі 25 % від всіх доходів відповідача на утримання дочки ОСОБА_3 , але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2020 року змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі стягнення у твердій грошовій сумі 
у розмірі 800 грн щомісяця на стягнення у розмірі 1/4 частку з усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення аліментів у новому розмірі з дня набрання чинності цим рішенням суду. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2020 року у цій справі залишено без змін.
15 червня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 
ОСОБА_1 подав касаційну скаргу (надійшла 17 червня 2020 року) на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2020 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, виходячи з наступних підстав.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України  однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень, лише у тих випадках, коли таке оскарження 
є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності цивільних правовідносин.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах 
та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених 
у цій же статті ЦПК України. 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Отже, справа, на судове рішення у якій подана касаційна скарга, 
є малозначною в силу закону.
Заявник у касаційній скарзі вказав, що справа стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд не може погодитись із тим, що ця справа, в якій судовим рішенням задоволено позовні вимоги щодо зміни способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Доводи касаційної скарги свідчать про незгоду заявника з висновками суду апеляційної інстанції про зміну матеріального стану заявника та розмір аліментів, які зроблені 
за результатами оцінки доказів. 
Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, від 20 червня 2018 року у справі 
№ 632/580/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 640/16750/16-ц та 
від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19 не свідчить про неоднакове застосування норм статтей 181-184 СК України, оскільки у вказаних справах і у цій справі встановлені різні фактичні обставини. 
Колегія суддів, враховуючи, правовідносини, в яких виник спір між сторонами, встановлені судами фактичні обставини, а також повноваження суду касаційної інстанції, до яких не відноситься оцінка (переоцінка) доказів, дійшла висновку, що ця справа не може бути визнана такою, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або такою, що становить значний суспільний інтерес. 
Отже, випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України 
суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1  подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду 
м. Запоріжжя від 14 лютого 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    С. Ф. Хопта
 
       Є. В. Синельников
 
       В. В. Шипович