Ухвала

Іменем України
11 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 760/15629/16-к
Провадження № 51-4032 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року за ч. 2 ст. 289 КК України, 
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 289 КК Україниі остаточно визначеного покарання за ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів змінено та виключено з вироку рішення про призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
У порядку ст. 404 КПК України, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_4 у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення з 15 жовтня 2019 року по 25 травня 2020  року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, на АДРЕСА_2 , 30 січня 2016 року приблизно о 07 год, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, вчинив три епізоди таємного викрадення чужого майна, чим завдав матеріальну шкоду: потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму 900 грн, потерпілому ОСОБА_6 на загальну суму 1 050 грн, потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 2 000 грн.
Крім того, ОСОБА_4 , перебуваючи на території м. Києва, в період з 03 по 15 жовтня 2019 року, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, вчинив чотири епізоди заволодіння транспортними засобами, а саме мотоциклом марки "BMW" чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на суму 67 500 грн; мотоциклом марки "Honda Magna" чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на суму 60 000 грн; мотоциклом марки "Yamaha YBR 125" чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_10 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на суму 45 000 грн; мотоциклом марки "KAWASAKI 250" чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_11 , чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 62 000 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що апеляційний суд, зважаючи на сукупність негативних даних, які характеризують особу засудженого, безпідставно змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного судом додаткового покарання у виді конфіскації майна. 
Перевіривши доводи касаційної скарги прокурора та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_4 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст.  289  КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора у касаційній скарзі про безпідставність зміни апеляційним судом вироку суду першої інстанції в частині призначеного судом додаткового покарання у виді конфіскації майна, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою засудженого, зокрема, в частині призначеного покарання, апеляційний суд керувався вказаними положеннями. 
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд перевірив доводи, наведені засудженим про необхідність призначення йому більш м`якого покарання та дійшов обґрунтованого висновку про їх часткове задоволення. Вказаний суд прийняв до уваги конкретні обставини кримінального провадження, ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, повне відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди та повернення викраденого майна потерпілим та дійшов висновку про можливість не застосування до засудженого, передбаченого ч. 2 ст.  289  КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Отже, встановивши достатньо підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних вимог засудженого та змінив вирок суду шляхом виключення рішення про призначення засудженому додаткового покарання за ч. 2 ст.  289 КК  Україниу виді конфіскації майна.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд мотивовано прийняв рішення про пом`якшення засудженому ОСОБА_4 покарання, і не порушив положень кримінального процесуального закону та загальних засад призначення покарання.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги прокурора та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3