Постанова                                    
Іменем України
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 453/1482/16-ц
провадження № 61-23304св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Плав`янська сільська рада Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Плав'янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Тараса Васильовича на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року у складі судді Ясінського Ю. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М. і за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Масляного Юрія Андрійовича на постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня 2001 року серії ЛВ № 1309, виданий Плав`янською сільською радою Сколівського району Львівської області (далі - Плав`янська сільська рада) на ім`я ОСОБА_2 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що                             30 листопада 1999 року ОСОБА_2 подарувала їй житловий будинок                               з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 . 07 грудня 1999 року проведено державну реєстрацію цього договору. Під час укладення договору дарування в неї з ОСОБА_2 була домовленість про те, що земельна ділянка, площею 0,6 га на якій розміщений житловий будинок, після укладення договору буде належати їй. З кінця 1999 року вона проживає в зазначеному будинку, користується земельною ділянкою площею 0,6 га та сплачує за неї земельний податок. У липні 2016 року на земельній ділянці з`явилася не знайома їй людина, яка повідомила, що буде робити винос меж земельної ділянки ОСОБА_2 . З метою з`ясування правового статусу земельної ділянки її адвокат направив до Плав'янської сільської ради адвокатський запит, у відповіді на який зазначено, що згідно з державним актом старого зразка від 16 січня 2001 року серії ЛВ № 1309, виданим на підставі рішення сесії Плав'янської сільської ради від 29 травня 1996 року, власником земельної ділянки площею 0,60 га, з яких 0,16 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та 0,44 га - для ведення підсобного господарства є ОСОБА_2 . Вважає, що оскаржуваний державний акт видано ОСОБА_2 з порушенням закону, оскільки при переході до неї права власності на будинок з господарськими будівлями також до неї перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, відповідно до статті 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР). Житловий будинок на час видачі державного акта не належав ОСОБА_2 , тому не було правової підстави, передбаченої статтею 17 ЗК Української РСР, для передання у власність земельної ділянки. Згідно з довідкою виконавчого комітету Плав'янської сільської ради від 04 липня 2016 року № 636 та згідно з погосподарською книгою № 1 з 2000 року за нею закріплена земельна ділянка площею 0,6 га. З урахуванням наведеного позивачка вважає, що має право на захист своїх порушених прав.
 
ОСОБА_2 позовних вимог не визнала, пославшись на те, що оспорюваний державний акт виданий на земельну ділянку площею 0,60 га, яка складається із земельної ділянки площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,16 га - для ведення підсобного господарства. До позивачки могла перейти земельна ділянка для обслуговування житлового будинку в тому розмірі, і якому за таких самих умов надавалися земельні ділянки іншим особам у цій місцевості, але не більше 0,25 га, а вона має у власності земельну ділянку більшої площі - 0,44 га. Крім того, зазначила про пропуск позивачкою строку на звернення до суду з цим позовом, що є підставою для відмови у позові.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Сколівський районний суд Львівської області рішенням від 22 листопада              2018 року у задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що  ОСОБА_1 не надала підтверджуючих документів про закріплення за нею земельної ділянки площею 0,60 га на  АДРЕСА_1 , а саме рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки, технічної документації на земельну ділянку, яка містила б матеріали погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками землі і землекористувачами, тощо, що дає підстави дійти висновку про відсутність порушення її прав ОСОБА_2 . До ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку не могла перейти земельна ділянка площею 0,60 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, оскільки про її передання не зазначено в договорі дарування; про відсутність домовленості між позивачкою та відповідачкою про її передання свідчить виготовлення в подальшому ОСОБА_2 оскаржуваного державного акта.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Львівський апеляційний суд постановою від 19 листопада 2019 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня    2001 року серії ЛВ № 1309, виданий Плав`янською сільською радою на ім`я     ОСОБА_2 , в частині права власності на земельну ділянку площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що  ОСОБА_1 оспорює правовстановлюючі документи відповідачки на землю, при видачі яких не було враховано належність їй права користування земельною ділянкою. З державного акта встановлено і це не заперечується сторонами, що земельна ділянка площею 0,60 га складається з двох земельних ділянок, а саме: площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та площею 0,16 га - для ведення підсобного господарства. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня 2001 року в частині права власності на земельну ділянку площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку слід визнати недійсним.
 
Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Масляний Ю. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким залишити без змін рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 30 ЗК Української РСР, оскільки до позивачки для обслуговування житлового будинку могла перейти земельна ділянка в розмірі ,передбаченому статтею 67 ЗК Української РСР, тобто площею не більше 0,25 га. Рішення Плав`янської сільської ради від 29 травня 1996 року про передання      ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,60 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства не оскаржувалося і є чинним. Без вирішення питання правомірності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, неможливо вирішувати питання щодо недійсності самого акта, який є похідним від рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого цей акт виданий. Також скарга містить доводи про те, що апеляційний суд, частково задовольняючи позов, не надав оцінки заяві відповідачки про застосування позовної давності.
 
У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Козій Т. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 мотивована тим, що, видаючи ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку площею         0,60 га, Плав`янська сільська рада не врахувала того, що на цій земельній ділянці розташований житловий будинок ОСОБА_1 , та проігнорувала її законне право на земельну ділянку при переході права власності на будинок.
 
У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Козій Т. В. подав відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , в якому просив її відхилити. Посилався на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовна давність позивачем не пропущена, а посилання у касаційній скарзі на те, що позивачка не подала заяви про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позовна давність не є процесуальним строком та не підлягає поновленню в разі його пропуску.
 
У березні 2020 року  представник ОСОБА_2 - адвокат Масляний Ю. А. подав відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , в якому просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року           і ухвалити нове рішення, яким залишити без змін рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року з підстав, зазначених в його касаційній скарзі. При цьому зазначив, що позивачка на час звернення до суду         з цим позовом не мала права власності на спірну земельну ділянку, а тому ніхто її права власності на земельну ділянку не позбавляв. Також вказував на безпідставність доводів скарги про те, що позовна даність у цій справі не пропущена.   
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Масляного Ю. А. та витребувано матеріали цієї справи із суду першої інстанції.
 
20 січня 2020 року справа № 453/1482/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Т. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 30 листопада 1999 року між              ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар цілий дерев`яний житловий будинок з двох кімнат житловою площею 40,9 кв. м та однієї кухні, зазначений в плані під літерою «А», та господарські будівлі: сарай під літерою «В», погріб під літерою «Б», вбиральня під літерою «Г», які розташовані на АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю. П. 30 листопада 1999 року  і зареєстрований в реєстрі за            № 1514.
10 січня 2001 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЛВ №1309 на земельну ділянку площею 0,60 га, що в селі Плав`я Сколівського району Львівської області з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства.
Згідно з державним актом на право приватної власності на землю земельна ділянка площею 0,60 га складається з двох земельних ділянок, а саме площею 0,44 га - для обслуговування житлового будинку та 0,16 га - для ведення підсобного господарства.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційні скарги подані до Верховного Суду до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи            в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката        Масляного Ю. А. та про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката          Козія Т. В., виходячи з такого.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно              і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
 
Зазначеним вимогам оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає не повною мірою. 
 
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
 
Згідно з частиною першою статті 30 ЗК Української РСР при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить  у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни  її  цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі  відчуження - будівлі та  споруди. У разі зміни  цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
 
Згідно з частиною другою статті 67 ЗК Української РСР розмір ділянок для  будівництва та обслуговування  жилого будинку, господарських будівель і  споруд  (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для  членів колективних  сільськогосподарських  підприємств і працівників радгоспів - не більше                0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.
 
ОСОБА_1 оспорює правовстановлюючі документи ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,60 га, при видачі яких не враховано належність їй права користування земельною ділянкою, яка передбачена для будівництва та  обслуговування житлового будинку, господарських будівель  і споруд. 
 
Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що з державного акта встановлено і це не заперечується сторонами, що земельна ділянка площею 0,60 га складається з двох земельних ділянок, а саме: площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та площею 0,16 га - для ведення підсобного господарства. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня 2001 року             в частині права власності на земельну ділянку площею 0,44 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку слід визнати недійсним.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі                                  № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), серед іншого, дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Стаття 30 ЗК Української РСР в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі   № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
 
Оцінюючи спірні правовідносини, Верховний Суд дійшов висновку, що частина земельної ділянки, яка надана сільською радою у власність ОСОБА_2 , знаходиться під домоволодінням, належним на праві власності позивачці, а тому вона має право на земельну ділянку для розміщення і обслуговування будинку          в нормативно визначеному розмірі на місцевості, де він розташований. Тобто висновок апеляційного суду про часткове доведення позивачкою права на частину спірної земельної ділянки є правильним, однак у розмірах не більше встановлених частиною другою статті 67 ЗК Української РСР, чого не врахував судапеляційної інстанції.
 
На момент набуття позивачкою права власності на нерухоме майно (1999 рік) такий об`єкт, як земельна ділянка площею 0,44 га, яка предана у власність відповідачки на підставі рішення сесії Плав'янської сільської ради від 29 травня 1996 року, сформовано не було, тобто визначення площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна, та її конфігурації можливе лише за умови проведення відповідної експертизи. 
 
Оскільки сторони в договорі не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивачки, необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він розташований. Також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідачка відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети. 
 
Крім того, у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Масляний Ю. А.  заявив клопотання про застосування позовної давності. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з його недоведеності та безпідставності, а тому не вирішував питання про застосування позовної давності.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, взагалі не розглянув клопотання представника відповідачки про застосування позовної давності.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів відповідачки про пропуск позовної давності. 
 
У зв`язку з цим оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.
 
Визнання поважними причин пропуску позовної давності належить до процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку правильності застосування судами правових норм глави 19 ЦК України щодо встановлених обставин.
 
З огляду на положення статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуальних можливостей з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були дослідженні судами попередніх інстанцій, що перешкоджає касаційному суду ухвалити нове рішення.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу      в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального                     і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування постанови апеляційного суду та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козія Тараса Васильовича залишити без задоволення. 
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Масляного Юрія Андрійовича  задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	                        М. Є. Червинська  	
Судді:	                        С. Ю. Бурлаков  	
 	                         А. Ю. Зайцев  	
 	                         Є. В. Коротенко                             В. М. Коротун