ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2020 року                                                                                      Справа № 924/30/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Гладка Л.А. 
за участю представників сторін:
позивача: Даньков А.Д.
відповідача: Москаль Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020р. у справі №924/30/20, ухвалене суддею Вибодовським О.Д., повний текст складено 23.06.2020р.
за позовом Квартирно - експлуатаційного відділу м. Хмельницький
до Старокостянтинівської міської ради
про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель" стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;
- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" розташованої по вул. Заїкіна, 95;
- визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №-15 п.1/33/VII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95. 

          До господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;
- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради №18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;
- зобов`язати Старокостянтинівську міську раду вжити заходів щодо скасування кадастрових номерів, які були утворені в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:15:004:0001 площею 60 га, що розташована по вул. Заїкіна, 95 в результаті рішення № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року.
          В порядку ст.46 ГПК України представник позивача надав до господарського суду Хмельницької області  заяву від 26.05.2020р. про зміну предмету позову.
          Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 02.06.2020р. заяву позивача про зміну предмету позову від 26.05.2020р. задоволено.
Позовні вимоги викладено у наступній редакції:
- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;
- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;
- визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №-15 п.1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити  повністю.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №924/30/20 у складі: головуючий суддя Петухов М.Г.,  суддя Гудак А.В.,  суддя Олексюк Г.Є. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.08.2020 р. апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький на рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020р. у справі №924/30/20 - залишено без руху та надано апелянту 10-денний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків.
13.08.2020 р. на виконання вимог ухвали скаржником усунуто недоліки зазначенні в ухвалі суду від 03.08.2020 р.          
У зв`язку із перебуванням Петухова М.Г. у відпустці, з метою вирішення питання про подальший рух апеляційної скарги, відповідно до статті 32 ГПК України, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.
На підставі розпорядження керівника апарату здійснено повторний автоматичний розподіл судової справи №924/30/20 та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В.,  суддя Олексюк Г.Є. 
          Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" судді  Гудак А.В. та Олексюк Г.Є. перебувають у відпустці в період з 10.08.2020 р. по 11.09.2020 р.  включно.
          На підставі розпорядження керівника апарату від 14.08.2020 р. здійснено повторний автоматичний розподіл судової справи №924/30/20 та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.,  суддя Бучинська Г.Б.
          Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 р., колегією судів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 та призначено справу до розгляду.  
           27.08.2020 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/30/20, забезпечення проведення якої просить доручити господарському суду Хмельницької області.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/30/20, оскільки згідно даних Web-програми «Бронювання системи відеоконференцзв`язку» станом на 27 серпня 2020 року неможливо забронювати зал в господарському суді Хмельницької області на 10 вересня 2020 року про проведення засідання в режимі відеоконференції у зв`язку із заздалегідь заброньованим на цей самий день і час іншим судовим засіданням, про що складено довідку старшим секретарем апеляційного суду.
07.09.2020 р. на адресу апеляційного господарського суду від Старокостянтинівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить  відмовити  в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Квартирно - експлуатаційного відділу м. Хмельницький підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Представник Старокостянтинівської міської ради заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд 

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 відмовлено у задоволені позову у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем  не доведено  порушеного права позивача у зв`язку з прийняттям відповідачем оскаржуваних рішень.

          2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач звертає увагу, що  Старокостянтинівська міська рада не заперечувала факту приналежності спірної земельної ділянки до земель оборони, про що свідчать висновки судів та встановлені обставини у справі №924/174/18. Правова позиція в справі №924/174/18 була побудована та мотивована тим, що КЕВ м. Хмельницький не використовує її за призначенням, а тому міська рада прийняла рішення провести на ній інвентаризацію, попередньо відмовляючи у проведенні інвентаризації самому КЕВ м.Хмельницький.                     
Окрім того, Старокостянтинівською міською радою було надано акти обстеження, у яких указано, що спірна земельна ділянка для потреб оборони не використовуються. Прийняте 24.11.2017 року міською радою рішення вже свідчило про мету його прийняття, але оскарження його в судовому порядку змусило міську раду змінити його формулювання, але не змінило  мети його прийняття, що і визначило характер спірних правовідносин. Твердження міської ради, що буде проведена виключно інвентаризація є обманом, оскільки в подальшому за результатами інвентаризації міська рада отримала кадастровий номер і швидко поділила землю на окремі земельні ділянки для подальшої передачі їх у власність заінтересованим приватним особам. 
Також, апелянт акцентує увагу на тому, Земельний кодекс Української PCP 1970 року (в редакції від 14.10.1977 року) у ст.20 встановлював, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.
Державні акти на право користування були видані в порядку відведення на підставі рішень Старокостянтинівського РВК, який був уповноваженим органом на прийняття такого рішення. Таким чином, підстав стверджувати, що земля не була визначена в натурі немає, враховуючи, що ст. 20 Земельного кодексу на той час визначала порядок видачі Державного Акту, який видавався виконавчим органом після встановлення меж земельної ділянки в натурі.
Зазначає, що суд досліджував наявність прав на спірну земельну ділянку починаючи із 30.11.2018 року, коли міська рада отримала витяг із ДЗК та кадастровий номер 6810800000:15:004:0001 на площу 60 га, вул.Заїкіна, 95, м.Старокостнятинів,  залишаючи поза увагою період з 1979 року до моменту отримання витягу із ДЗК міською радою. Також, судом першої інстанції не взято до уваги встановлені у справі №924/174/18 обставини, які прямо свідчать про приналежність вказаної земельної ділянки до земель оборони.           
Таким чином, скаржник стверджує, що земельна ділянка по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 та 21 загальною площею 30 (10га та 20га) входить у межі військового містечка №9 Старокостянтинівського гарнізону; земельна ділянка по вул.Заїкіна, 95 площею 60 га входить до меж військового містечка №22 Старокостянтинівського гарнізону та належать до земель оборони Старокостянтинівського гарнізону. Підтвердженням цього є наявність у КЕВ м. Хмельницький Державного акту на право користування землею, серії Б № 041671 від 1980 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК № 109 від 10.09.1980 року у складі земель загальною площею 408,0000 га, яким охоплюється військове містечко № 9 та Державного акту Б № 041646 від 1979 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК № 10 від 17.01.1979 року у складі земель загальною площею 2725,0000 га, які охоплюють військове містечко № 22.
          Заперечуючи доводи апеляційної скарги, Старокостянтинівська міська рада зазначила, що в матеріалах судової справи відсутні належні докази, які б свідчили про факт встановлення відповідними землевпорядними органами меж наданої Хмельницькій КЕЧ району ділянки в натурі. Відсутні такі документи і відносно позивача - КЕВ м. Хмельницький. Дана правова позиція висвітлена у Постанові Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 року по справі № 910/23396/17 та у Постанові Верховного Суду (Касаційного господарського суду) від 24.04.2019 року (п.24,25 Постанови). У своїй апеляційній скарзі апелянт не спростував висновків суду першої інстанції щодо відсутності у КЕВ м. Хмельницький суб`єктивного права на оскарження рішень органу місцевого самоврядування, винесених відносно земельної ділянки, що знаходиться на вул. Заїкіна, 95 в м. Старокостянтинів. КЕВ м. Хмельницький, не надає жодних належних та допустимих доказів щодо приналежності правовстановлюючого документа на земельну ділянку, саме КЕВ м. Хмельницький. Висновки суду першої інстанції з даного питання грунтуються на дослідженні офіційних відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг №1006798180), де відсутній запис про правонаступництво Позивача від Хмельницької КЕЧ району, оскільки датою державної реєстрації позивача вказано - 20.07.2001 року
Виходячи з наведеного, відповідач керуючись ст. 46, 56, 161, 263 ГПК України, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 у справі №924/30/20, а оскаржуване рішення залишити без змін.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом
24 листопада 2017 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №30 «Надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не надані у власність та користування (запасу), розташованих по вул. Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовно площею 200000 м2(20 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовно площею 100000 м2(10 га); по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м2(60 га) з подальшим наданням цих земельних ділянок у власність (користування).
30.11.2018 р. Старокостянтинівською міською радою отримано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ - 6807351102018, згідно якого земельна ділянка за адресою вул.Заїкіна, 95, м.Старокостянтинів, земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, відносяться до комунальної форми власності.
21 грудня 2018 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №17 п.1/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель».. На підставі вказаного рішення Старокостянтинівською міською радою зареєстровано на праві комунальної власності земельну ділянку площею 60 га по вул. Заїкіна, 95 (присвоєний кадастровий номер 6810800000:15:004:0001).
21 грудня 2018 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95 (кадастровий номер 6810800000:15:004:0001)».
Вказану земельну ділянку розподілено на 380 окремих земельних ділянок, на які присвоєно кадастрові номери, а саме: із 6810800000:015:004:0001 по 6810800000:015:004:0088, з 6810800000:015:004:0091 по 6810800000:015:004:0181, з 6810800000:015:005:0001 по 6810800000:015:005:0201 площею по 0,04 га - 01 га, що становить собою площу 37,5085 га, земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:015:004:0089 площею 9,0884 га та земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:015:004:090 площею 13,4031 га.
Позивач звертає увагу на те, що земельна ділянка, що була предметом судового розгляду у справі №924/174/18, а саме площею 60 га по вул. Заїкіна, 95, всупереч скасуванню рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, була відчужена на користь Старокостянтинівської міської ради та розподілена на окремі земельні ділянки із присвоєнням кадастрових номерів.
          На 33 сесії 7 скликання, яка відбулася 22 лютого 2019 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 15 п.1/33/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки». На підставі затвердженої документації Старокостянтинівською міською радою здійснено реєстрацію права комунальної власності на поділені земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери.
          КЕВ м. Хмельницький вважає, що рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» №15 п.1/33/VІІ порушує його право, оскільки на підставі цього рішення Старокостянтинівська міська рада здійснила реєстрацію права власності на земельні ділянки. А тому позивач вважає, що це рішення має бути скасованим в судовому порядку як таке, що порушує права позивача.
          На думку позивача Старокостянтинівська міська рада своїми незаконними діями порушує ст.141, ч.1 ст.153, ст.155 Земельного кодексу України та не наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності, в тому числі землями оборони, які мають особливий правовий режим.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 р. у справі №924/30/20 відмовлено у задоволені позову у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем  не доведено  факту порушення відповідачем його прав  та  охоронюваних законом інтересів.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.
Статтею 55 Конституції України  кожному гарантоване право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Відповідно до  ст.15 Цивільного кодексу України  кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно  ст.16 Цивільного кодексу України  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу  місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої  статті 13 Конституції України  земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні  ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією  Конституцією.
Згідно статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до частини 3 статті 140 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Статтею 142 Конституції України передбачається, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Функції та повноваження органів місцевого самоврядування в Україні, визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною 3 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Частиною 5 статті 16 зазначеного Закону визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, зокрема, є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин ( пункт. 34 частина 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної , міської, районної у місті ( у разі її створення ) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особам, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Згідно зі статтями 140, 143 і 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Статтею 189 Земельного кодексу України, визначено повноваження місцевих рад на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, в адміністративних межах населеного пункту.
Відповідно до приписів частини 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції чинній на дати прийняття оскаржуваних рішень виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання:п.34) вирішення відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Статтею 84 Земельного кодексу України  внормовано, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони. Право державної власності на землю набувається та реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим кодексом.
Водночас,  стаття 83 Земельного кодексу України  встановлює, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних  ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
За приписами  статті 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Відповідно до частини 5  статті 20 Земельного кодексу України  земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із  Законом України «Про використання земель оборони».
Стаття 1 Закону України «Про використання земель оборони»  визначає землі оборони як такі, що надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України ( надалі військові частини ).
Відповідно до статті 14  Закону України «Про Збройні сили України»  земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Згідно частини 5  статті 116 Конституції України  Кабінет Міністрів України наділений повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону.
Дана норма  Конституції України  кореспондується із  ст.1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Відповідно до зазначеної статті Закону управління об`єктами державної власності  здійснення Кабінетом міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Приписами частини 2  статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у збройних силах України»  Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном, в тому числі закріплює військове майно за військовими частинами ( у разі їх формування, переформування ), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна  між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно частини 1  статті 2 Закону України «Про використання земель оборони»  військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог  Земельного кодексу України.
Відповідно до приписів  ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень »  та Порядку про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 Державна реєстрація прав  офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.
Державний реєстр прав  єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.
Загальними засадами державної реєстрації є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей  між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках передбачених Законом; відповідність повноважень особи, яка надає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться в Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах ; наявність обтяжень прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим  документам. (ст.18 Закону).
Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 Закону).
У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;  наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; (ст.24 Закону)
Пунктом 10 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 року, встановлено, що під час розгляду заяви ( запиту ) державний реєстратор здійснює пошук у Державному реєстрі прав відомостей про: нерухоме майно, право власності та суб`єкта цього права, інші речові права та суб`єкти цих прав, іпотеку та суб`єкта цього права, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав.
Стаття 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»  встановлює, що державний земельний кадастр  єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Відповідно приписів  статті 2 Закону України «Про Державний земельний кадастр»  державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру; кадастрів інших природних ресурсів; справлянні сплати за землю.
Об`єктами  державного земельного кадастру згідно  статті 10  Закону України «Про Державний земельний кадастр»  є землі в межах державного кордону України; землі в межах території  адміністративно-територіальних одиниць; обмеження у використанні земель; земельна ділянка.
Приписами  ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр»  внормовано, що земельній ділянці, відомості про яку внесено до державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.
Статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр»  внормовано, що внесення до державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти державного земельного кадастру є обов`язковими.
Відомості про межі земельної ділянки вносяться до державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі, у разі встановлення ( відновлення ) меж  земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до  статті 107 земельного кодексу України  та у разі зміни меж суміжних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель  за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв)  у разі виділення в натурі ( на місцевості )  земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) (ч.1  статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. ( ч.1  статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Поземельна книга є документом державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер; б) площа; в) місцезнаходження ( адміністративно-територіальна одиниця ); в) склад угідь; г) цільове призначення ( категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель ); д) нормативно грошова оцінка; е) відомості про обмеження використання земельної ділянки; є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дата державної реєстрації земельної ділянки; и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей; і) інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; ї) дані про бонітування грунтів.
Згідно п.2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр»  земельні ділянки право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Внесення інших змін про відомості на ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної  скарги.
Відповідно до наведених норм вбачається, що власником земель оборони є держава Україна в особі Кабінету Міністрів України який наділений суб`єктивним правом розпоряджатися зазначеними землями на правах власника, а Міністерству оборони України дані землі передано в управління та користування відповідно до цілей визначених у відповідних нормах законодавства.
Як встановлено нормами законодавства (ст.1 Господарського процесуального кодексу України;  ст.15 Цивільного кодексу України), захисту та поновленню в судовому порядку  підлягає  порушене або оспорюване право і охоронювальний законом інтерес. Відтак, звертаючись до суду з позовом особа має довести наявність в неї права яке підлягає захисту  та факт порушення такого права зі сторони відповідача.
Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення ( викупу ) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність (п.11 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7).
Відповідно до п.2  роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронювальних інтересів підприємства чи організації  позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.
Земельні відносини з приводу наданого суду позивачем Акту 1979 року №041671 як на підтвердження свого суб`єктивного права на користування зазначеною земельною ділянкою регулювались Земельним кодексом Української РСР  1970 року в редакції станом на 1978 рік.
Статтею 13 Земельного кодексу Української РСР у зазначеній редакції передбачено, що земля в Українській РСР надається в користування: колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; громадянам СРСР. У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам.
Земельним кодексом України 1990 року  також передбачено обов`язковість видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Так, відповідно до частини 1  статті 23 Земельного кодексу України від 1990  право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та в господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих (ст. 20 Земельного кодексу Української РСР в редакції станом на 1978 рік).
Як вбачається з копії Державного акта на право  користування землею 1979 року №041671 наданого позивачем, даний акт був виданий на ім`я Хмельницької КЕЧ району розміщеної в місті Старокостянтинові Хмельницької області Української РС республіки. Даний акт належним чином не засвідчений в Старокостянтинівський міській раді народних депутатів,  оскільки даний акт не був належним чином зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, про що свідчить  відсутність  відповідного  номеру реєстрації, як це було передбачено встановленою  формою Ради Міністрів СРСР. З наданої копії Державного акта неможливо достовірно  встановити, що земельні ділянки яким присвоєно кадастрові номери в результаті поділу земельної ділянки на виконання оспорюваних рішень Старокостянтинівської міської ради, входять до складу земель які зазначені в державному акті, оскільки вказаний акт не містить необхідних координат прив`язки земельної ділянки до місцевості.
Згідно приписів  ст. 16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції чинній на час видачі вказаного державного акту) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.
Статтею 22 Земельного кодексу України  1990 року  передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Статтею 22 цього ж Кодексу  визначено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.
Колегією суддів встановлено, що в матеріалах судової справи відсутні належні докази, які б свідчили про факт встановлення відповідними землевпорядними органами меж наданої Хмельницькій КЕЧ району ділянки в натурі. Відсутні такі документи і відносно позивача  КЕВ м. Хмельницький.
Нормами  Земельного кодексу України 2001 року  теж передбачено обов`язковість видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Відповідно до  статті 125 Земельного кодексу України від 2001  (в редакції, чинній станом на 28.12.2010) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Однак, позивачем не було надано суду будь-яких документів (витягів) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно які б підтверджували  наявність у позивача суб`єктивного  права на користування відповідною земельною ділянкою, тощо.
В матеріалах справи наявний Лист №18-22-0.30-339/113-19 від 18.03.2019 року за підписом начальника відділу у Старокостянтинівському районі  Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області адресований міському голові Старокостянтинівської  міської ради Мельничук М.С. на лист №47/18-24-651/2019 від 15.03.2019 року. Даним листом повідомляється, зокрема, що земельна ділянка яка зазначена у запиті та розташована по вул.Заїкіна м.Старокостянтинів, станом на 01.09.2017 року в Державному земельному кадастрі не була зареєстрована, кадастровий номер відсутній, реєстрація прав згідно чинного законодавства України не проводилась. Земельна ділянка не була визначена в натурі (на місцевості), право власності (користування) на неї не оформлялось та не підтверджувалось згідно чинного законодавства. Документації із землеустрою на підставі якої була б сформована земельна ділянка у Відділі відсутня. Станом на 01.09.2017 року у Відділі були відсутні відомості про прийняття рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо віднесення вказаної земельної ділянки до певної категорії земель.
18 жовтня 2017 року  Комісією Виконавчого комітету Старокостянтинівської  міської ради у складі: В.Тарасюк  завідувача відділу з питань регулювання земельних відносин виконкому міської ради; Ю.Поліщук  завідувача відділу містобудування та архітектури виконкому міської ради; А. Черлінко  провідного спеціалісту відділу з питань регулювання земельних відносин виконкому міської ради; І.Мороз  в.о. завідувача відділу з питань використання природних ресурсів та благоустрою виконкому міської ради,  було проведено обстеження земельної ділянки, що розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів. За наслідками проведеного Комісією обстеження земельної ділянки було встановлено, що зазначена земельна ділянка для потреб оборони не використовується, а використовується під городи громадян, знаходиться під житловим фондом громадян, частина використовується для сільськогосподарського виробництва особами, що не мають відношення до Міністерства оборони. Виходячи з вищевикладеного Комісія рекомендувала відповідно до  ст.35 закону України «Про землеустрій», провести інвентаризацію земельної ділянки за адресою вул. Заїкіна, 95.
Відповідно до приписів  статті 35 Закону України «Про землеустрій»  в редакції від 10.06.2017 року ( чинній на дату проведення обстеження ) інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування  об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування  на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої у встановленому законом порядку.
Судом апеляційної інстанції встановлено і даний факт не заперечується сторонами, що земельна ділянка, розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів, знаходиться в межах міста Старокостянтинів.
Колегією суддів встановлено, що 24 листопада 2017 року на 23 сесії  Старокостянтинівської міської ради було прийняте  рішення №30 яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка  розташована по вул.Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 (60 га).
21 грудня 2018 року на 32 сесії сьомого скликання Старокостянтиніської міської ради були прийняті Рішення №17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів площею 600000 м.кв та Рішення № 18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95» ( кадастровий номер 6810800000:15:004:001); На 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради прийнято Рішення №15 п.1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки».
Наведені рішення прийняті Старокостянтинівською міською радою відповідно до наданих місцевим радам повноваженням щодо регулювання земельних відносин на адміністративній території м. Старокостянтинів згідно норм Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Рішення стосуються земель комунальної власності. Судом встановлено, що зазначені рішення не суперечить актам цивільного законодавства і не порушують охоронювальні права та інтереси позивача.
Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.
Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.
Вимоги позивача щодо визнання недійсними рішень Старокостянтинівської міської ради у даній справі є вимогами по визнанню недійсними ненормативних актів індивідуальної дії, оскільки оскаржувані рішення були прийняті відповідачем щодо виникнення визначених прав у сфері земельних відносин, а конкретно прав та обов`язків Старокостянтинівської міської ради як органу місцевого самоврядування на даній адміністративній території відносно земельної ділянки, що розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів.
Згідно наявного в матеріалах справи Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.11.2018 року земельній ділянці, що розташована за адресою Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95 присвоєно кадастровий номер 681080000:15:004:0001; площа земельної ділянки 60 гектарів; форма власності комунальна; цільове призначення землі запасу  (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови.
З даного витягу вбачається, що правовий статус земельної ділянки по вул. Заїкіна, 95 в м. Старокостянтинів дозволяв органу місцевого самоврядування здійснювати свої повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою як об`єктом комунальної власності відповідно вимог чинного законодавства.
Колегія суддів критично оцінює твердження апелянта про те, що рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» прийнято на виконання скасованого рішення Старокостянтинівської міської ради №30 яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка розташована по вул.Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 (60 Га) оскільки дана підстава не відповідає обставинам справи.
Апеляційним судом встановлено, що рішення Старокостянтинівської міської ради №30 яким територіальній громаді м.Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка розташована по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 (60 Га) на дату прийняття Старокостянтинівської міською радою оскаржуваних рішень було чинне, оскільки постанова Північно-західного апеляційного господарського суду у справі № 924/174/18 якою залишено без змін рішення господарського суду Хмельницької області було винесено 19.03.2019 року. Судом встановлено що будь-яких заходів забезпечення позову у судовій справі №924/174/18 місцевим судом не застосовувалось.
За загальним правилом нормативно-правовий акт втрачає свою чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів які б свідчили про факт приналежності земельної ділянки по вул. Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів на момент прийняття відповідачем оспорюваних рішень до земель оборони, відтак твердження апелянта про те, що рішення Старокостянтинівської міської ради №17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» порушує право Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький не відповідає обставинам справи.
З питання правонаступництва Хмельницької КЕЧ району до КЕВ м.Хмельницький колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 37 Цивільного кодексу УРСР 1963 року було встановлено, що майно юридичної особи (її права та обов`язки) переходять до новоутвореної особи в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачено законом або постановою про реорганізацію. Відповідно до приписів даної норми права передавальному акту закон надавав значення юридичного факту, з яким пов`язується універсальне правонаступництво при реорганізації (злитті, поділі або приєднанні ).
Згідно приписів частини 3 ст.107 Цивільного кодексу України передавальний акт та розподільчий баланс затверджується учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення. Дана правова норма містить однакові вимоги щодо форми передавального акту та розподільчого балансу: вони повинні бути затверджені учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.
Абзацом 2 частини 3 статті 107 Цивільного кодексу України в редакції, яка діяла до внесення змін до Цивільного кодексу Законом «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 26.11.2015 року було встановлено, що підписані головою та членами комісії з припинення юридичної особи та затверджені учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про припинення юридичної особи, примірники передавального акту та розподільчого балансу передаються в орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, що припиняється, за місцем її державної реєстрації, а також в орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи правонаступника, за місцем її державної реєстрації.
В пункті 12 частини 1 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» міститься відсильна норма про те, що передавальний акт (у разі злиття, приєднання, перетворення) юридичної особи повинні відповідати вимогам, встановленим законом.
В матеріалах справи наявні Витяг з Директиви міністра оборони України від 10.01.2005 року №Д 322/1/010 та наказ начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 9 від 13.10.2005 року. Витяг з Директиви, виходячи з його змісту,  не містить відомостей про  передачу будь-яких майнових прав від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій.
Стосовно змісту Наказу Начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 9 від 13.10.2005 року слід зауважити, що у наказі передбачається: створити комісію з переформування КЕЧ районів в КЕВ; Акти переформування надати на затвердження начальнику Західного територіального КЕУ, чим підтверджується відсутність конкретизованих розпоряджень, які стосувались би  прав на майнові об`єкти. Інші розпорядчі вказівки також не стосуються прийому-передачі майнових та інших прав від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій.
Оцінивши зміст і юридичне значення цих доказів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на підставі таких доказів не може бути належним підтверджено правонаступництва КЕВ м. Хмельницький від Хмельницького КЕЧ району, оскільки в документах містяться лише вказівки що проведення організаційних заходів з реорганізації (переформування), а  відомості про  правонаступництво стосовно будь-яких прав чи обов`язків відсутні.
Судом з`ясовано, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, код ЄДРПОУ 07928461, юридично особу КЕВ м. Хмельницький згідно даних про вчинені реєстраційні дії (номер запису 16731200000002862, реєстратор Гринчук Тетяна Василівна, виконавчий комітет Хмельницької ради) зареєстровано 01.02.2006 року. Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації щодо юридичної особи Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, код ЄДРПОУ 07928461Ю, яка утворена в результаті перетворення, відсутні.
З огляду на наведене, за наслідками досліджених судом доказів, поданих сторонами, а також відомостей, що містяться в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, факт правонаступництва Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР  стосовно КЕВ м. Хмельницькій код ЄДРПОУ 07928461, що є позивачем у справі, апеляційний суд доведеним не вважає.
Суд виходить з того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( статті 15,16 Цивільного кодексу України ). Право на захист особа здійснює на свій розсуд ( стаття 20 Цивільного кодексу України ).
З огляду на зазначене особа на свій розсуд обирає спосіб захисту свого права або інтересу, в тому числі шляхом оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, і обмеження її у цьому праві суперечить Конституції України та чинному законодавству.
При цьому судом приймається до уваги, що положення частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, відповідно до якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси, положення частини 1 статті 155 Земельного кодексу України, відповідно до якої, якщо порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. (постанова ВГСУ від 23.11.2016 року у справі № 916/1474/14).
В процесі розгляду даної справи позивачем не надано судам належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 76,77,78,79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження свої вимог. Позивачем не доведено наявність в нього суб`єктивного права, яке підлягає захисту, оскільки представлені ним суду докази не надають можливість достовірно ідентифікувати земельну ділянку.
Зокрема, суду не надано достовірних  доказів на підтвердження факту, що відомості про земельну ділянку, які зазначені у копії Державного акту 1979 року, виданого  Хмельницькій КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР , внесені до державного земельного кадастру з присвоєнням відповідних кадастрових номерів; позивачем не доведено факт його правонаступництва від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР з передачею позивачу відповідних майнових прав у встановленому законом порядку; не доведено невідповідність прийнятих Старокостянтинівської міською радою рішень №17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель»; №18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95» ( кадастровий номер 6810800000:15:004:001); № 15 п.1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» актам цивільного законодавства.
Крім іншого, щодо змісту рішень Старокостянтинівської міської ради, які оскаржуються,  колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Оскаржувані рішення передбачають проведення заходів з виготовлення технічної документації щодо інвентаризації та поділу  земельних ділянок, що у розумінні статей 181-184 ЗК України є  заходами землеустрою. 
Землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.
Відповідно до положень статей 186, 186-1 ЗК України затвердження (погодження) проєктів  землеустрою та технічної документації із землеустрою  відноситься до компетенції відповідних органів  державної влади і місцевого самоврядування.
Рішення про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо  відновлення меж земельних ділянок є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такої згоди не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сама по собі згода не призводить до набуття будь-яких прав.
За таких обставин, надавши оцінку доказам у їхній сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності порушеного права, пов`язаного з прийняттям відповідачем оскаржуваних рішень. А отже у позові Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.; визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95; визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №- 15 п. 1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95 відмовлено правомірно.

6. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує також практику Європейського суду як джерела права. Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), №35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційних скарг висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.                                                                      
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно    ст.129 ГПК.
Керуючись ст. ст.269,    270,    275,    276,    281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Хмельницький на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020р. у справі №924/30/20 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Хмельницької області - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №924/30/20  повернути  господарському суду Хмельницької  області.

Повний текст постанови складений "28" вересня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Філіпова Т.Л. 

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.