Справа № 137/1265/19
Провадження № 22-ц/801/1182/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року	Справа № 137/1265/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 137/1265/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 02 квітня 2020 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Желіховського В.М.,

встановив:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка погодилася, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Привалами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», розміщених на сайті банку www.privatbank.ua/terms/pages/70 складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідачка при укладенні договору дала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 вересня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 158833,82 грн, яка складається з 469,64 грн - заборгованість за кредитом; 151981,59 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6382,59 грн - заборгованість за пенею та комісією.
З урахуванням того, що законодавством не обмежено право позикодавця вимагати повернення будь-якої частини суми в межах наявної заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 126488,15 грн, з яких 469,64 грн - заборгованість за кредитом; 126018,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 03 лютого 2011 року по 01 липня 2019 року.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 02 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом після спливу строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що за умовами укладеного кредитного договору відповідач отримала кредиту картку «Універсальна» за №  НОМЕР_1 за строком дії до 08/17 (31 серпня 2017 року), а також картку за №  НОМЕР_2 строком дії до 12/19 (31 грудня 2019 року). З урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року у справі №2120/12694/12, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, і у даному випадку почався з 01 січня 2020 року. З позовом банк звернувся 25 вересня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Суд першої інстанції не перевірив строк дії картки, чим допустив неповноту з`ясування обставин справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У відзиві також зазначено, що відсутні підстави вважати, що при укладанні кредитного договору позивач дотримав вимог передбачених чинним законодавством.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
По справі встановлено, що 03 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.22).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» від виду кредитної карти («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD») (а. с. 23).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17 вересня 2019 року становить 158833,82 грн, яка складається з 469,64 грн - заборгованість за кредитом; 151981,59 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6382,59 грн - заборгованість за пенею та комісією.
Сума до стягнення, заявлена позивачем, становить 126488,15 грн, з яких 469,64 грн - заборгованість за кредитом; 126018,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 03 лютого 2011 року по 01 липня 2019 року (а.с. 20-21).
ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявила про застосування строку позовної давності з підстав, що згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 03 лютого 2011 року останній платіж на погашення заборгованості було здійснено 25 лютого 2015 року, а позивач звернувся до суду 25 вересня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності , встановленого ст. 257 ЦК України , з чим погодився суд першої інстанції.
Проте перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд повинен відмовити у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо було встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року по справі № 753/19886/16-ц.
Суд першої інстанції висновків про обґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у рішенні не навів.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із п. 2.1.5.1 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для відображення операцій, що проводяться з використанням платіжної картки, банк відкриває клієнту картрахунок.
Картрахунком є спеціальний картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якого випущена платіжна картка (п. 1.1.1.90 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку). 
Для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначений в Пам`ятці клієнт /Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання карти, вказана в заяві (п. 2.1.1.2.1 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку). 
Згідно з п. 2.1.1.2.12 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, після настання зазначеного в картці останнього місяця терміну її дії банком випускається картка на новий термін, за що клієнтом вноситься плата згідно діючих тарифів.
Колегією суддів встановлено, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 03 лютого 2011року, яка підписана ОСОБА_1 , не зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою, строк повернення кредиту, не вказані дата видачі та термін дії, тип кредитної картки.
Водночас в анкеті-заяві від 03 лютого 2011 року зазначений номер виданої картки НОМЕР_3 .
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» було зобов`язано надати дані про номер виданої кредитної картки на ім`я відповідача та до якого часу діяла чи діє кредитна картка, а також оригінал договору з Умовами та Правилами надання банківських послуг, з якими остання була ознайомлена та підписала їх особисто, для огляду в судовому засіданні. 
В довідці, наданій позивачем на виконання вимог ухвали суду зазначено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н за яким було надано наступні кредитні картки : № НОМЕР_1 - дата відкриття 07 листопада 2013 року термін дії 08/17; № НОМЕР_2 дата відкриття 17 грудня 2015 року, термін дії до 12/19; № НОМЕР_2 дата відкриття 10 травня 2016 року термін дії 12/19 (а.с. 77). Інших документів - позивач не надав.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2020 року визнано неповажними причини неподання АТ КБ «ПриватБанк» доказів, доданих до апеляційної скарги, до суду першої інстанції, в зв`язку з чим апеляційний суд не приймає до уваги додані позивачем нові докази: фото, під час перегляду справи апеляційним судом.
Як видно з наданого розрахунку заборгованості за договором, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, розрахунок здійснено за період з 07 листопада 2013 року по 17 вересня 2019 року, тоді як у позові банк просить стягнути заборгованість за відсотками за період з 03 лютого 2011 року по 01 липня 2019 року.
Вищезазначене свідчить про те, що кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн був встановлений лише 07 листопада 2013 року - майже через два роки після укладення кредитного Договору 03 лютого 2011 року, а також з цього часу здійснено розрахунок заборгованості.
Тобто позивачем не підтверджено, що заборгованість ОСОБА_1 , про стягнення якої заявлено у позові, виникла на підставі кредитного договору, укладеного 03 лютого 2011 року, а також про те, що кредитні картки: № НОМЕР_1 ; №  НОМЕР_2 ; № НОМЕР_2 перевипущені до карткового рахунку, відкритого саме на підставі анкети-заяви від 03 лютого 2011 року.
Навпаки, позивач визнає, на підтвердження чого надає відповідні докази, що кредитну картку ОСОБА_1 отримала вперше саме 07 листопада 2013 року.
Отже, анкета-заява № б/н від 03 лютого 2011 року не може бути доказом отримання відповідачем кредиту у розмірі 500,00 грн, як вказано у позові, а правової підстави виникнення кредитних правовідносин, за якими утворилася заборгованість з 07 листопада 2013 року, позивач не довів.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вищевикладене унеможливлює встановлення правових підстав нарахування процентів та пені, а також перевірки наданого позивачем розрахунку в частині обґрунтованості нарахування цих платежів.
АТ «ПриватБанк» не додав до матеріалів справи доказів фактичного отримання відповідачем кредитної картки та кредитних коштів за договором від 03 лютого 2011 року, строку дії картки № НОМЕР_3 , розміру заборгованості, а відтак позовні вимоги є недоведеними.
Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності є помилковим, оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення через необґрунтованість позовних вимог.
У зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. 
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 02 квітня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська