П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року
м. Рівне

Справа № 565/534/20
Провадження № 22-ц/4815/949/20

Головуючий у Кузнецовському міському суді
Рівненської області: суддя Малков В.В. 
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено повним текстом 
16 червня 2020 року 
Фіксування перебігу судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.;
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
У квітні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, зазначалося, що у зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором б/н від 01 лютого 2011 року останній станом на 31 березня 2020 року має заборгованість, яка складається із: 1 546,10 за тілом кредиту, з яких 0 гривень поточного тіла кредиту, а 1 546,10 простроченого тіла кредиту; 0 гривень заборгованості за нарахованими відсотками; 0 гривень за простроченими відсотками; 6 094,34 гривень за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України; 20 941,24 пеня; 0 гривень комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина, 1 429,08 гривень процента складова. 
З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 01 лютого 2011 року у розмірі 30 510,76 гривень станом на 31 березня 2020 року.
Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року позов банку задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором 1 546,10 гривень та 106,57 судових витрат. 
На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність та необґрунтованість в частині незадоволених позовних вимог.
На її обґрунтування зазначалося про те, що матеріалами справи підтверджено факт погодження відповідачем запропонованих йому умов кредитного договору, який, за своєю правовою природою, є передбаченим ст. 634 ЦПК України договором приєднання. Крім того, до суду було надано й підписану позичальником довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", де сторони обумовили тип кредитної лінії, пільговий період, базову відсоткову ставка за користування кредитом (2,5 %), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір та порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань. Принципи та порядок нарахування підтверджені розрахунком заборгованості, випискою по рахунках відповідача, довідками про надані кредитні картки та зміну умов кредитування. Отже, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі його істотні умови, а тому правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, не можуть бути застосовані, адже спірні правовідносини не є подібними. Відповідач до банку з приводу розірвання кредитного договору не звертався, а, на переконання банку, навпаки погодився з цими умовами, оскільки користувався кредитною карткою та частково погашав заборгованість. 
З цих підстав просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених вимог, ухваливши в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, а в решті - залишити без змін. 
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, хоча про таке право відповідачу роз`яснювалося. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Матеріалами справи встановлено, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ КБ "Приватбанк", де зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 01 лютого 2011 року та положень ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, а тому станом на 31 березня 2020 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 30 510,76 гривень, з яких: 1 546,10 за тілом кредиту, з яких 0 гривень поточного тіла кредиту, а 1 546,10 простроченого тіла кредиту; 0 гривень заборгованості за нарахованими відсотками; 0 гривень за простроченими відсотками; 6 094,34 гривень за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України; 20 941,24 пеня; 0 гривень комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина, 1 429,08 гривень процента складова.
При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування і обслуговування, довідку про видані кредитні картки, витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.
Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь банку процентів, пені, а також штрафів, суд попередньої інстанції виходив із відсутності підстав уважати обумовленими у письмовому вигляді між сторонами розміру процентної ставки та відповідальності за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем витяги із умов, правил та тарифів банківських послуг, без наданих підтверджень про конкретно запропоновані обставини, не можуть розцінюватись як типова форма договору приєднання. 
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою-другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Тому в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 01 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Через це до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка за правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Твердження АТ КБ "Приватбанк" про неправомірність застосування судом першої інстанції цього правового висновку є безпідставними.
Щодо підписаної позичальником довідки про умови кредитування "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", то про необов`язковість її врахування при вирішенні спірних відносин через те, що вона не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору, оскільки не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, вказав Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 365/159/19.
Поготів, виходячи із мотивації позовної заяви, АТ КБ "Приватбанк" просив суд стягнути заборгованість, нараховану за договором б/н від 01 лютого 2011 року, коли надана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" стосується договору SAMDN50000040557043.
Крім того, з виписки по рахунку видно, що значну частину суми боргу, яку банк відносив до тіла кредиту складають нарахування за договором "Страхування кредитного ліміту", а також послугою "Миттєва розстрочка", хоча докази укладання сторонами відповідного договору та отримання такої послуги у матеріалах справи відсутні.
Хоча відносини страхування, у т.ч. й кредиту, повинні бути врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України "Про страхування", а також окремим договором. При цьому, на переконання колегії суддів, здійснення страхових платежів за договором страхування кредиту, жодним чином не пов`язане із наявністю заборгованості за кредитним договором. Страховий платіж також не є мірою відповідальності за порушення умов кредитного договору.
Будь-якими ж даними на підтвердження факту користування відповідачем сервісом "Миттєва розстрочка" можуть докази щодо дати укладення угоди, найменування товару, який брав в кредит відповідач, найменування торговця, який продає товар, письмові докази, на підтвердження волевиявлення відповідача щодо укладення, або ж, якщо досягнення угоди відбулось в інший спосіб, зокрема шляхом відповідних дій відповідача в електронній системі, то виписку з електронної системи, яка підтверджує вчинення відповідачем відповідних дій.
Щодо стягнення відсотків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, то підстав для цього не вбачається, позаяк позивач посилається на надані до суду Умови та правила надання банківських послуг, а також довідку про зміни умов кредитування, тобто на застосуванні встановленої договірної відсоткової ставки. 
При цьому з наданого банком розрахунку видно, що процентна ставка в період нарахування відсотків становить 3,6%, а не 2,5% - як зазначає заявник. Також видно, що ним було застосовано подвійний коефіцієнт при нарахуванні цих відсотків. 
Тому з`ясовано, що банк незаконно та штучно збільшував суму заборгованості, адже нараховував проценти у збільшеному розмірі, а згодом відносив ці нарахування до простроченої заборгованості і повторно нараховував за її несплату відсотки та накладав штрафи за прострочення виконання зобов`язань. 
Відповідач же цю неправомірно нараховану заборгованість погашав, що також простежується з виписки по рахунку. 
Фактично ж вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст. ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.        
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильності висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
Європейський суд з прав людини зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Також суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                  С.В. Хилевич
Судді:                                                                                                С.В. Боймиструк
                                                                               Н.М. Ковальчук