Єдиний унікальний номер 229/1284/20 
Номер провадження 22-ц/804/2363/20        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                          ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 229/1284/20 позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2020 року (суддя Рагозіна С.О.), ухваленого в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 20 травня 2020 року,-

                                     В С Т А Н О В И В:

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача. Обґрунтовує свої вимоги тим, що з 08 липня 2016 року по 01 червня 2017 року він працював у АТ "Українська залізниця". Відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2016 року. З березня 2017 року заробітна плата взагалі не виплачується. На даний час за відповідачем рахується нарахована, але не виплачена йому заборгованість по заробітній платі за грудень 2016 року, за березень 2017 року, за квітень 2017 року, за травень 2017 року, за червень 2017 року в загальній сумі 33718,97 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33718, 97 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

      Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.  стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі за грудень 2016 року, березень, квітень, травень, червень 2017 року в сумі 31028 грн. 07 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
        Судове рішення мотивоване тим, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом "Про оплату праці", позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, при звільненні не отримав усі належні платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань. 

        КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

        У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду відповідач – АТ «Українська залізниця», посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

            УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2020 року і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що починаючи з 16 березня 2017 року у зв`язку з                 відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності                    структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниці", у відповідності до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати робітникам цих підрозділів було припинено.
Суд врахував розрахунки заробітної плати та стягнув невиплачену заробітну плату та інші платежі виключно на підставі доказів позивача, які виготовлені на непідконтрольній українській владі території. Сума заборгованості із заробітної плати не підтверджена                    відповідними первинними документами і не нарахована в установленому законом порядку. 
На підставі наведеного відповідач просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

       УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

     Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано. 
     Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

      ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року по 01 червня 2017 року останній перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймав посаду електромеханіка дільниці І групи у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 01 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.
  Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.
    21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».
«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.
В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 6 днів відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано. 
На підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листки за грудень 2016 року, березень, квітень, травень, червень 2017 року, в яких: за грудень 2016 року всього нараховано – 10425,95 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за грудень 2016 року - 4299,57 грн., за березень 2017 року всього нараховано – 6268,16 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 4984,33 грн., за квітень 2017 року всього нараховано – 4202,41 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень - 3341,68 грн., за травень 2017 року всього нараховано – 10755,46 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за травень - 8561,09 грн., за червень 2017 року всього нараховано – 2066,79 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за червень - 1643,48 грн.
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 ОСОБА_1 , у грудні 2016 року нараховано заробітну плату в розмірі 10425,95 грн. та у березні 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 6268,16 грн., що повністю узгоджується з даними у розрахунку заробітної плати за грудень 2016 року та за березень 2017 року, наданого позивачем.

         ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

       Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» задоволенню не підлягає.

           МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа виникла з трудових відносин та ціна позову складає 33 718, 97 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що позивач та відповідач перебували в трудових відносинах.
ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року по 01 червня 2017 року останній перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймав посаду електромеханіка дільниці І групи у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 01 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.
На підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листки за грудень 2016 року, березень, квітень, травень, червень 2017 року, в яких: за грудень 2016 року всього нараховано – 10425,95 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за грудень 2016 року - 4299,57 грн., за березень 2017 року всього нараховано – 6268,16 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 4984,33 грн., за квітень 2017 року всього нараховано – 4202,41 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень - 3341,68 грн., за травень 2017 року всього нараховано – 10755,46 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за травень - 8561,09 грн., за червень 2017 року всього нараховано – 2066,79 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за червень - 1643,48 грн.
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 ОСОБА_1 , у грудні 2016 року нараховано заробітну плату в розмірі 10425,95 грн. та у березні 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 6268,16 грн., що повністю узгоджується з даними у розрахунку заробітної плати за грудень 2016 року та за березень 2017 року, наданого позивачем.
Суд першої інстанції звернув увагу, що відповідач взагалі не оспорював факт невиплати позивачу заробітної плати за грудень 2016 року у розмірі 10425,95 грн. та не надав суду відповідних доказів про виплату позивачу за грудень 2016 року заробітної плати у вказаній сумі. 
Відповідно до довідки про доходи ПАТ «Укрзалізниця» було нараховано ОСОБА_1 частину заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2690,70 грн., виплачено ОСОБА_1 за березень 2017 року – 2139,60 грн.
Згідно з видатковим касовим ордером № 2028, 12 вересня 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» було виплачено ОСОБА_1 частину заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2139,60 грн. Отже, зазначеним спростовуються доводи позивача в частині того, що відповідачем йому взагалі не виплачувалась заробітна плата за березень 2017 року, тому розмір заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року складає: 3577,46 грн. (6268,16-2690,70) – без урахування проведених утримань податків та внесків. 
Оскільки зазначені дані відповідачем частково не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку, що докази надані позивачем стосовно наявної заборгованості по заробітній платі за грудень 2016 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року є належними, допустимими, достовірними та достатніми і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.
Отже, сума заборгованості по заробітній платі становить 31028,07 грн. (10425,95+3577,46+4202,41+10755,46+2066,79) – без урахування проведених утримань податків та внесків.
Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за грудень 2016 року, за березень, квітень, травень, червень 2017 року у розмірі: 31028,07 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 
Згідно ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
В статті 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.  Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі належні йому суми, і зокрема заробітну плату.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який і підлягає стягненню з відповідача, за виключенням сплаченої відповідачем суми за першу половину березня 2017 року в розмірі 1834,4грн. Колегія суддів погоджується з наведеним в рішенні суду першої інстанції розрахунком заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з виробничим підрозділом «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 01.06.2017 року, при звільненні не отримав належну йому заробітну плату, майнові вимоги позивача ОСОБА_1 щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Доводи відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність у підприємства первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтями 116 КЗпП України.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі частин 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

           ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 
Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись ст. ст.7, 19, 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:                                                                   О.А. Мірута 

Судді:                                                                                         Ю.М. Мальований

               О.О. Тимченко