ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/525/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:          головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                                                  суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,
розглянувши у відкритому 
судовому засіданні в м. Дніпрі 
апеляційну скаргу                               Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року (головуючий суддя – Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі

за позовом                                         представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ішханяна Андрія Рашидовича

до                                                   Державної міграційної служби України Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацького районного відділу у м.     Дніпрі

третя особа                                          ОСОБА_2 

про                                                   визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_3 (далі - Позивач) - адвокат ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацького районного відділу у м.  Дніпрі (далі – Відповідач), третя особа ОСОБА_2 (далі – Третя особа), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі № 12164300002196 від 21 листопада 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати посадових осіб головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі видати посвідку на тимчасове проживання на території України громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що Позивачем всі документи, передбачені Порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 №681 були надані у повному обсязі та жодних строків щодо подання документів не порушено, однак в оскаржуваному рішенні вказано, що Позивачу відмовлено в оформленні посвідки на підставі п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» проте не зазначено та не конкретизовано, з яких саме фактичних підстав Відповідачем прийнято рішення про відмову у оформленні посвідки: які строки порушено або яких документів не вистачає.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року по справі №160/525/20 адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ішханяна Андрія Рашидовича до Державної міграційної служби України Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацького районного відділу у м.  Дніпрі, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі № 12164300002196 від 21 листопада 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу посвідки на тимчасове проживання на території України та надати обґрунтоване рішення, з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні (а.с. 31-34).
Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржило його в апеляційному порядку (а.с. 45-49).
В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ішханяна Андрія Рашидовича відмовити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що оскаржуваного Позивачем рішення за №12164300002196 від 21.11.2019 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 взагалі не існує, оскільки за вказаним номером та датою Відповідачем було прийнято зовсім інше рішення, а саме: про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Крім того, громадянину Сирії ОСОБА_1 05 грудня 2019 року було видано посвідку на тимчасове проживання за № НОМЕР_1 на період з 08.11.2019 року по 06.11.2020 року яка не скасована та є чинною, що, на думку заявника апеляційної скарги, свідчить про безпідставність позовних вимог у даній справі та, як наслідок, про відсутність підстав для їх задоволення.
Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.
Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується копією паспорту №012875796 від 27.09.2018 року (а.с. 11-13).
16.06.2017 року між громадянкою України ОСОБА_2 та громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 17).
01 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 50-51).
Крім того, 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву-анкету за №111709800 про оформлення посвідки на тимчасове проживання (а.с. 57-58).
05 грудня 2019 року ОСОБА_1 нарочно отримав посвідку № НОМЕР_1 на тимчасове проживання на період з 08.11.2019 року по 06.11.2020 року, що підтверджується особистим підписом Позивача (а.с. 58).
04.01.2020 року Позивачу нарочно видано рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 21.11.2019 року №12164300002196, яким відмолено у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 20, 54).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» 07.06.2001 року №2491-III (далі – Закон №2491-ІІІ) встановлено, що дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ст. 10 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;  4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (далі – Закон №3773-VI) посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Відповідно до п. 61. та п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №322, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.
Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.
З аналізу вищенаведеного слідує те, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію та рішення про відмову в оформленні або видачі посвідки на тимчасове проживання не є тотожними за змістом індивідуальними актами, які приймаються в межах та на підставі положень різних нормативно-правових актів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в межах позовних вимог Позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі №12164300002196 від 21 листопада 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 .
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на положення нормативно-правових актів, які регулюють порядок видачі посвідок на тимчасове проживання, зокрема: Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI, Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №322.
У той час як, з матеріалів справи встановлено, що Відповідачем не приймалось рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 за № НОМЕР_3 від 21 листопада 2019 року.
Натомість Відповідачем було прийнято рішення за №12164300002196 від 21 листопада 2019 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, однак вказане рішення Позивач в межах даної справи не оскаржує, що видно зі змісту мотивувальної та прохальної частин позовної заяви (а.с. 1-9).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги Позивача про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі №12164300002196 від 21 листопада 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 .
Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання посадових осіб Головного управління в Дніпропетровській області Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі видати посвідку на тимчасове проживання на території України громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться докази вручення 05.12.2019 року Позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с.58), строк дії якої, на момент розгляду даної справи як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції, не закінчився, що, у свою чергу, свідчить про безпідставність та передчасність такої позовної вимоги.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними письмовими доказами, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято з порушенням норм процесуального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі підлягає скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року по справі №160/525/20 – скасувати.
В задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ішханяна Андрія Рашидовича – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
В повному обсязі постанова складена  25 вересня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов