КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                   Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/5914/2020

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                   Справа № 361/3295/17         
 
17 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.
                                    - Олійника В.І.
при секретарі             - Осінчук Н.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Коваль Лариси Миколаївни на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Литвин Л.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба», стягнення збитків та моральної шкоди,-
                                          в с т а н о в и в :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» про визнання недійсними договорів оренди землі, повернення  земельної ділянки,  стягнення  збитків та моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнення просила:
- визнати недійсним договір оренди землі від 08.05.2003 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба», зареєстрований Капустинською радою Яготинського району Київської області, про що 31.07.2003 внесено запис за № 24 до Книги записів державної реєстрації договорів оренди землі Капустинської сільської ради; 
- визнати недійсним договір до договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» 25.02.2005 року на строк до 01.03.2020 року, зареєстрований в Яготинському районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області учинено запис за № 040533500023 від 05 липня 2005 року; 
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1,4999 га, з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в адміністративних межах Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області; 
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 423 091,79 грн.; стягнути з Товариства обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» на користь ОСОБА_1 компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.; 
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 1,4999 га з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначеної для ведення особистого селянського господарства, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 037414, виданого Яготинською районною державною адміністрацією 24.04.2004 року.  Вона не брала участі в оформленні права власності на земельну ділянку, цим займався відповідач. При цьому, державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 037414 особисто їй не було передано.
До 2017 року їй не було відомо хто користується належною їй земельною ділянкою, плати за фактичне землекористування вона жодного разу не отримувала. У 2017 році позивачці стало відомо, що належна їй земельна ділянка перебуває у користуванні ТОВ «Агрофірма «Дружба», у зв`язку з чим вона звернулася з усним запитом до адміністрації товариства за інформацією про правомірність використання її земельної ділянки, на що їй було видано: копію Договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, що укладався між нею та відповідачем на строк до 2005 року; копію Договору до Договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, що укладався між нею та відповідачем 25.02.2005 року на строк до 01.03.2020 року; оригінал Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 12349419; номер запису про право власності 3266230); кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035; схему розташування земельної ділянки в адміністративних межах Капустинської сільської ради, Яготинського району Київської області; акт визначення меж земельної ділянки від 27.09.2013 року; акт приймання-передачі земельної ділянки від 27.09.2013 року. Ознайомившись з наведеними вище матеріалами, позивачці стало зрозуміло, що на всіх цих документах було підроблено її підпис, в тому числі й на Договорі оренди землі від 08.05.2003 року, Договорі до Договору оренди земельної ділянки від 25.02.2005 року, який по суті є додатковою угодою про внесення змін, та акті приймання-передачі земельної ділянки. 
В 2018 році позивачка звернулася до Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області з заявою про вчинення проти неї злочину, відомості про який було внесено до ЄРДР за № 12018110320000150 від 02.04.2018 року. Ухвалою Яготинського районного суду від 29.01.2019 року у кримінальному провадженні № 12018110320000150 було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи. На вирішення експертизи були поставлені наступні питання: «Чи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконаний підпис в графі «орендодавець» у «Договорі оренди земельної ділянки» від 08.05.2003 року між ОСОБА_1 ТОВ АФ «Дружба»?» «Чи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконаний підпис в графі «орендодавець» у «Договорі до Договору оренди земельної ділянки» від 08.05.2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба»?», «Чи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконаний підпис в графі «орендодавець» у «Акті прийому-передачі земельної ділянки» від 27.09.2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба»?». З висновку експерта витікає, що підпис в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» останньої сторінки договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року між   ОСОБА_1  та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис в графі «Орендодавець:» договору до договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року між   ОСОБА_1  та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис в графі «Орендодавець:» акту приймання-передачі земельної ділянки від 27.09.2013 року між   ОСОБА_1  та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний ОСОБА_1 , а іншою особою. За наведених обставин угоди, зокрема: Договір оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, що був зареєстрований Капустинською сільською радою Яготинського району Київської області 31.07.2003 року за № 24  та Договір до Договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, що датований від 25.02.2005 року, який зареєстрований в Яготинському відділі Київської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» 05.07.2005 року за № 040533500023 - позивачкою ніколи не укладалися та не підписувалися, згоди на їх укладення  вона  нікому не давала та нікого не уповноважувала укладати їх від свого імені, а тому ці угоди на думку позивача по суті є неукладеними.
Оскільки ОСОБА_1   з 2003 року ні з ким договору оренди належної їй земельної ділянки не укладала, нікого не уповноважувала учиняти від її імені будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою, площею 1,4999 га, з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначеною для ведення особистого селянського господарства, а тому, з метою самостійного використання землі у 2019 році вона замовила у землевпорядної організації виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Процедура встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За наслідками виконання робіт з землеустрою було відновлено межі земельної ділянки та встановлено межові знаки. 
Керівник ТОВ АФ «Дружба» був обізнаним з результатами судової почеркознавчої експертизи, яка проводилася у кримінальному провадженні № 12018110320000150, оскільки в якості свідка був допитаний слідчим у кримінальному провадженні, а також був попереджений сином заявниці про те, щоб дане товариство не учиняло жодних робіт з використання земельної ділянки, проте наприкінці березня 2019 року дав розпорядження працівникам товариства провести підготовку грунту до посіву на належній заявнику ділянці, що й було зроблено, межові знаки знищені. В той час, коли  ОСОБА_1 має бажання зусиллями членів своєї сім`ї самостійно використовувати власну земельну ділянку для отримання доходу, але весь час, починаючи з травня 2003 року, ця земельна ділянка стає предметом зловживань її правами власника ТОВ «АФ «Дружба». Таке зловживання правами  ОСОБА_1  умисно учиняється відповідачем і станом на даний час: ТОВ «АГРОФІРМА «ДРУЖБА» на підставі недійсного договору оренди землі, який власником земельної ділянки не підписувався та не укладався, провело посівну кампанію на земельній ділянці площею 1,4999 га з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначеній для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в адміністративних межах Капустинської сільської ради (за межами населеного пункту) Яготинського району Київської області, що завдало позивачці, як власнику земельної ділянки, значної шкоди. 
Визначаючи розмір завданих збитків зазначила, що правопорушення триває 16 років (з 08.05.2003 року по даний час), площа належної позивачу земельної ділянки, яка безпідставно використовується відповідачем, - 1,4999 га, середня урожайність кукурудзи по ТОВ АФ «Дружба» - 4,30 т/га (по Яготинському району - 8,14 т/га), найнижча закупівельна ціна зерна кукурудзи за інформацією зернотрейдерів України станом на травень 2019 року - 4100 грн/т. Тому розмір збитків (упущена вигода) за весь період безпідставного неправомірного використання земельної ділянки при тому, що така дія триває й на час подання даної заяви, становить: 423 091, 79 грн. (1,4999 га х 4,3 т/га х 4100 грн/т х 16 років). 
Крім того, позивачка вважає, що самовільне використання відповідачем її земельної ділянки завдає їй моральної шкоди, яка становить 80 000 грн. (за 16 років по 5000 грн. за один рік). 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір оренди землі від 08.05.2003 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба», зареєстрований Капустинською сільською радою Яготинського району Київської області, про що 31.07.2003 внесено запис за № 24 до Книги записів державної реєстрації договорів оренди землі Капустиської сільської ради.
Визнано недійсним договір до договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» 25.02.2005 року на строк  до 01.03.2020 року, зареєстрований в Яготинському районному відділі Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області учинено запис за № 040533500023 від 05 липня 2005 року.
 Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1,4999 га, з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в адміністративних межах Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області.
Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» на користь ОСОБА_1 судового збору та 7500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині залишених незадоволених позовних вимог, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області в частині незадоволених вимог, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення матеріальних збитків у розмірі 423 091,79 грн., та компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 80 000,00 грн.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду в частині незадоволених вимог є незаконним, невмотивованим, висновки суду ґрунтуються на нормах правах, що не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Звертала увагу суду на те, що позивачем обраний спосіб захисту своїх порушених прав, який ґрунтується на положеннях ст.ст. 390, 1214 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. За п. 2 ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України про наслідки набуття, збереження майна без достатньої правової підстави застосовують також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. При цьому за ст.. 1214 ЦК України особа, яка набувала майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.  Вважала, що зазначеного, суд першої інстанції не урахував, не застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню, а тому дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення матеріальних збитків.
Вважала, що визначений позивачем розмір заявленої до відшкодування з відповідача моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн. є таким, що відповідає принципам розумності і справедливості, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість її немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього стану.
ТОВ «Агрофірма «Дружба» надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належно, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутність.
Представник відповідача ТОВ «Агрофірма «Дружба» адвокат Лісовий А.В. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 037414, виданого Яготинською районною державною адміністрацією 24.04.2004 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,4999 га, з кадастровим номером 3225582100:07:006:0035, призначеної для ведення особистого селянського господарства, (а.с. 10, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а.с.11). 
З висновку експерта від 25 лютого 2019 р. (а.с. 26-33) вбачається, що підпис в графі «Орендодавець» останньої сторінки договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис в графі «Орендодавець» договору до договору оренди земельної ділянки від 08.05.2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис в графі «Орендодавець» акту приймання-передачі земельної ділянки від 27.09.2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків у розмірі 423 091,79 грн. та компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вказаних позовних вимог, оскільки позивач не надала суду належних доказів на підтвердження того, що протиправні дії відповідача призвели до неотримання нею доходів, якби вона сама обробляла земельну ділянку, а також не надала доказів стосовно завдання їй моральної шкоди.
Такі висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивачка зазначає, що дії відповідача перешкоджали їй здійснити самостійно обробку власної земельної ділянки, використати її на власний розсуд, а тому їй завдано збитків у розмірі 423 091, 79 грн.
Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідно встановити протиправність поведінки відповідача, наявність збитків та їх розмір, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками, а також його вину. Лише одночасна наявність всіх названих елементів дає підстави для стягнення збитків.
Збитки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише тоді, коли особа могла реально отримати вигоду, якби не протиправна поведінка відповідача.
Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Таким чином, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.
При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.
Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення упущеної вигоди позивачка посилалась на те, що вона мала намір та можливість самостійно обробляти земельну ділянку, тобто здійснити посів, вирощування кукурудзи та збір врожаю і його реалізацію. 
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 В порушення вказаних норм процесуального права, позивачка на підтвердження реальності своїх намірів з отримання прибутку від вирощування кукурудзи належних та допустимих доказів не надала суду.
При цьому, суд першої інстанції надав вірну оцінку наданим суду в якості доказів документам про право власності на транспортні засоби, належні сину позивачки, а також Витяг з державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку, що вони не є переконливими доказами на підтвердження намірів позивача з отримання прибутку від вирощування кукурудзи, оскільки ці докази у своїй сукупності не дають змогу дійти однозначного висновку, що позивачка могла реально отримати вигоду якби не протиправна поведінка відповідача.
Крім того, з ухвали слідчого судді Яготинського районного суду від 6 вересня 2018 р. (а.с. 57-58) вбачається, що під час допиту 4 квітня 2018 р. потерпіла ОСОБА_1 показала, що в серпні 2017 р. вона виявила відсутність договору оренди своєї земельної ділянки та попросила сина ОСОБА_2 звернутися до голови ТОВ "Агрофірма "Дружба" щоб отримати свій примірник оригіналу договору.
Тому, суд першої інстанції надав вірну оцінку вказаним обставинам, що дають підстави дійти висновку, що позивачка знала про існування договору оренди, та не мала реальних намірів обробляти самостійно земельну ділянку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено завдання їй матеріальних збитків (упущеної вигоди).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не урахував, що позивачем обраний спосіб захисту своїх порушених прав, який ґрунтується на положеннях ст.ст. 390, 1214 ЦК України, тому не застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначив предмет, підстави позову, його обґрунтування. 
З позовної заяви вбачається, що позивач просив суд стягнути матеріальні збитки (упущену вигоду) з підстав передбачених ст.. 22 ЦК України, 1166 ЦК України.
Відтак, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, врахувавши підстави та обґрунтування позивачем позову.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За ч.ч. 1, 3, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня провини особи, що завдала моральну шкоду, якщо провина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню, і не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В той же час, п. 4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».
Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.
Обгрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка зазначала, що тривале самовільне використання відповідачем земельної ділянки завдало їй моральної шкоди, яку вона з урахуванням вимог розумності та справедливості визначає в сумі 80 000 грн. (за 16 років, по 5000 грн. за 1 рік).
Проте, доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди позивачка не надала. Сам по собі факт протиправної поведінки відповідача, враховуючи, що позивачка знала про укладення з відповідачем договору оренди землі, після отримання нею державного акта протягом тривалого часу не вживала будь-яких заходів стосовно відновлення порушеного права, не проявляла інтересу до належної їй земельної ділянки, не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.
Тому, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Яготинського районного суду Київської області  від 11 січня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Коваль Лариси Миколаївни.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
                                         п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коваль Лариси Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Головуючий:                                             Судді: