Постанова
Іменем  України 
 
08 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 137/68/19
провадження № 61-21163св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Селищенська сільська рада Літинського району Вінницької області, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду  Вінницької області від 16 серпня                      2019 року у складі судді Войнаревич М. Г., постанову Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Денишенко Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду  Вінницької області від 16 серпня                      2019 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до                     08 лютого  2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області, треті особи:                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1   є онукою ОСОБА_4 , яка в 1968 році побудувала будинок по АДРЕСА_1 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_4 була членом колгоспу і земельна ділянка належала колгоспу, цей будинок було віднесено до колгоспного двору. ОСОБА_4 за життя склала заповіт відповідно до якого усе своє майно заповіла ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
 
На думку позивача, оскільки ОСОБА_4 була неграмотною, брат позивачки - ОСОБА_6 , маючи дружні стосунки із секретарем Селещанської сільської ради, в серпні 1969 року зробив фіктивний договір дарування, яким   ОСОБА_4 начебто подарувала йому будинок в                             АДРЕСА_1 .  В свою чергу ОСОБА_6 не мав права передати частину будинку ОСОБА_7 , оскільки право власності у нього не виникло. Земельна ділянка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не передавалась. 
 
У спільному будинку завжди проживала до 1971 року ОСОБА_4 , з якою проживала мати позивачки   ОСОБА_8 , яка була дочкою ОСОБА_4 та здійснювала догляд за нею, а після її смерті спадщина автоматично перейшла до ОСОБА_8 .
 
Після смерті ОСОБА_8 Ѕ частину будинку оформив в порядку спадкування її син ОСОБА_7 на підставі заповіту, який у 2008 році було визнано недійсним згідно рішення суду. В 2006 році іншу частину будинку оформила незаконним шляхом дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_3 .
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати укладений 02 серпня 1969 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 договір дарування будинку на АДРЕСА_1 , посвідчений секретарем Селищенською сільською радою Літинського району Вінницької області Рогальскою Л. С.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області                                 від 16 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуваним договором дарування не порушені законні права та інтереси позивачки, тому відсутні підстави, передбачені законом для визнання його недійсним.                                                При цьому, місцевий суд зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, та відсутні підстави для його поновлення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Селищенська сільська рада Літинського району Вінницької області у цій справі є неналежним відповідачем.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та передати справу на новий судовий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення необґрунтовано з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
24 лютого 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідно до копії заповіту 1959 року ОСОБА_4 заповіла усе своє майно ОСОБА_9 та ОСОБА_1 в рівних частках.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 
 
Згідно з довідкою Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2018 року  № 1262   ОСОБА_1 відповідно до записів з погосподарської книги  № 1/2016-2020рр/ та свідоцтва про право власності від 10 грудня 2013 року, рішення Хмільницького міськрайонного судуВінницької області  від 08 серпня 2008 року є власником Ѕ частини житлового будинку  в АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до довідок Селищенської сільської радиЛітинського району Вінницької області від 22 жовтня 2018 року № 1264 головою домогосподарства в АДРЕСА_3 за 1980-82 рр є ОСОБА_6 - Ѕ  частки та ОСОБА_7 - Ѕ частки; 1983-85 рр є ОСОБА_6 - Ѕ частки та                ОСОБА_7 - Ѕ частки; 1986-95 запис відсутній; 1996-2000 є ОСОБА_3 - Ѕ частки та ОСОБА_7 - Ѕ частки; 2001-2005 рр є ОСОБА_3 - Ѕ  частки та ОСОБА_7 - Ѕ частки; 2006-2010 рр є ОСОБА_7 - ј частки,           ОСОБА_1 - ј частки та ОСОБА_2 - Ѕ частки; 2011-2015 рр є                                ОСОБА_1 - Ѕ частки та ОСОБА_2 - Ѕ частки; 2016-2020 рр є                               ОСОБА_1 - Ѕ частки та ОСОБА_2  - Ѕ частки.
 
Відповідно до рішення виконкому Селищенської сільської ради народних депутатів від 17 березня 1994 року № 32 ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 , біля будинку - 0,50 га.
 
Згідно з договором дарування від 02 серпня 1969 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар та став власником житловий будинок на АДРЕСА_1 .
 
Цей договір дарування посвідчений Селищенською сільською радою, згідно з книгою для запису нотаріальних дій за 1967-1970 роки.
 
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13 листопада  2014 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на домоволодіння у задоволенні позову відмовлено.
 
Установлено, що Ѕ частина житлового будинку з відповідними господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_6 згідно з свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20 липня  1991 року № 689.
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом 23 лютого                       1999 року, спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_3 , спадкове майно складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо  предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.  
 
Відповідно до частини першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції за клопотанням позивача, до початку першого судового засідання, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.  
 
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц;                                  від 20 червня  2018 року у справі №308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц;                   від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц; від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17.
 
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.
 
Зі змісту позовних вимог убачається, що позивачка обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії секретаря Селещанської сільської ради, яка посвідчила спірний договір, та відсутністю волевиявлення померлої ОСОБА_4 на укладення договором дарування. 
 
Проте Селещанська сільська рада, яка є відповідачем у справі, не є стороною оскаржуваного правочину або її правонаступником.
 
Позивачка у даній справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.
 
При таких обставинах апеляційний суд, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема з`ясувавши, що Селищенська сільська рада Літинського району Вінницької області у даній справі є неналежним відповідачем, оскільки в даних правовідносинах виконувала нотаріальні дії, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Разом з тим, на стадії апеляційного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
З урахуванням того, що інші аргументи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду, прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  С. Ю. Бурлаков

  А. Ю. Зайцев