У Х В А Л А 
24 липня 2020 року
м. Київ
справа № 158/3042/18
провадження № 61-10223ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної ради, третя особа на стороні відповідача Комунальне підприємство "Санаторій матері і дитини "Пролісок", про визнання дій протиправними, визнання трудових прав та законного немайнового інтересу порушеними та скасування рішення обласної ради, 
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи вимоги тим, що вона з 14 лютого 2005 року у відповідності до умов контракту та вимог трудового законодавства працювала на посаді директора комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок". Позивач являється членом територіальної громади, проживає на території Волинської області. Комунальне підприємство „Санаторій матері і дитини „Пролісок" є юридичною особою, було утворено компетентним органом місцевого самоврядування - Волинською обласною радою. 19 вересня 2018 року Волинською обласною радою було оприлюднено на офіційному вебсайті проєкт рішення Волинської обласної ради „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок". В подальшому, 1 жовтня 2018 року Волинською обласною радою було оприлюднено на офіційному вебсайті рішення Волинської обласної ради № 21/27 від 26 вересня 2018 року „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок". ОСОБА_1 вважає, що вказане рішення було прийняте відповідачем не в межах повноважень та не в спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Волинською обласною радою в порушення вимог ст. 15 Закону України „Про доступ до публічної інформації" не було оприлюднено проєкт рішення „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок" не пізніш як за 20 робочих днів до дати його розгляду з метою прийняття. На думку позивача, рішення Волинської обласної ради № 21/27 від 26 вересня 2018 року „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок" прийнято з порушенням принципів відкритості та гласності роботи відповідача, що забезпечується завчасним оприлюдненням проектів рішень з метою їх обговорення та внесення пропозицій, не забезпечує прозорості та відкритості у діяльності Волинської обласної ради, не створює механізм реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Вказане рішення прийнято без затвердження положення про ревізійну комісію, яке б чітко визначало обсяг та перелік її повноважень. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визнати порушеними її трудові права та законний немайновий інтерес, визнати дії Волинської обласної ради протиправними  та  скасувати  рішення  Волинської  обласної  ради  №   21/27   від 26 вересня 2018 року „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок".
Рішенням  Маневицького  районного суду  Волинської  області  від  11 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Волинського апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Маневицького районного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року залишено без змін.
Суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що відповідачем було дотримано процедуру прийняття рішення № 21/27 від 26 вересня 2018 року „Про утворення ревізійної комісії комунального підприємства „Санаторій матері і дитини „Пролісок" на пленарному засіданні Волинської обласної ради, оскільки таке рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні" та Регламентом Волинської обласної ради. Позивачем не доведено, що оскаржуване рішення обласної ради стосується її особисто та безпосередньо порушує її права та інтереси.
09 липня 2020 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна  скарга  ОСОБА_1   на  рішення Маневицького районного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, в якій скаржник посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Верховний Суд, вивчивши подані касаційні скарги та додані до них документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Предметом спору в даній справі є визнання дій протиправними, визнання трудових прав та законного немайнового інтересу порушеними та скасування рішення обласної ради.
За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності, суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики.
Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19  ЦПК України.
За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Вказівка  в  резолютивній  частині  постанови  Волинського  апеляційного  суду  від   09 червня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Касаційна скарга не містить посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. 
Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин. Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1    на   рішення   Маневицького   районного   суду   Волинської   області  від  11 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної ради, третя особа на стороні відповідача Комунальне підприємство "Санаторій матері і дитини "Пролісок", про визнання дій протиправними, визнання трудових прав та законного немайнового інтересу порушеними та скасування рішення обласної ради відмовити.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                   Є. В. Петров
 
С. Ю. Мартєв
 
В. М. Сімоненко