ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2755/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, -

В С Т А Н О В И В :

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила: стягнути з відповідача на користь позивача 103   422,00 грн. шкоди, заподіяної державі в особі військової частини НОМЕР_1 внаслідок нестачі майна квартирно-експлуатаційної служби, переданого під звіт.
Позов обґрунтовано тим, що старшину військової служби, командира взводу матеріального забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі в особі військової частини НОМЕР_1 , яка виникла внаслідок неналежного збереження військового майна переданого під звіт, при цьому сума завданої шкоди становить 103 422,00 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що службовим розслідуванням встановлено всі необхідні елементи для притягнення колишнього командира взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшини ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, а вказані обставини підтверджені поясненнями свідків та зібраними матеріалами службового розслідування (в тому числі, копіями первинних документів на отримання відповідного майна старшиною ОСОБА_1 ).
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2018 № 90 ОСОБА_1 , старший сержант військової служби за контрактом, головний сержант – командир танку танкового взводу танкової роти танкового батальйону – командир взводу матеріального забезпечення танкового батальйону, ВОС – НОМЕР_2 прийняв справи та посаду з 12.04.2018 і приступив до виконання обов`язків за посадою (а.с. 19). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2019 № 191 призначено службове розслідування по факту відсутності майна служби КЕС, речової та продовольчої служб, яке було виявлено під час прийому посади командиром взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 (а.с. 22).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2019 № 247 службове розслідування продовжено до 10.03.2019, а наказом від 25.03.2019 № 356 термін проведення службового розслідування продовжено до 04.04.2019 (а.с. 25, 26).
04 квітня 2019 року за результатами службового розслідування складено акт, яким встановлено нестачу майна на загальну суму 113395,57 грн, з яких по речовій службі на суму 9973,57 грн та по службі КЕС на суму 103 422,00 грн (а.с. 27-32).
На підставі вказаного вище акту, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2018 № 252 «Про результати службового розслідування по факту нестачі майна, яке було виявлено під час прийому посади командиром взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону» ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі в особі військової частини НОМЕР_1 , яка виникла внаслідок безвідповідального ставлення до виконання своїх службових обов`язків, на суму 113395,57 грн, з яких по речовій службі на суму 9973,57 грн та по службі КЕС на суму 103 422,00 грн (а.с. 49-51).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2019 № 90 ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2018 № 130-рс з військової служби в запас, виключено з 15.04.2019 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 20).
21 серпня 2019 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до відповідача із листом № 2749 щодо добровільного відшкодування завданої шкоди військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 56).
Вважаючи, що відповідачем в добровільному порядку завдану шкоду не відшкодовано, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що військовою частиною не доведено правомірності свої щодо притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, оскільки службовим розслідуванням не в повному обсязі встановлені всі фактичні обставини правопорушення, а наявні зібрані докази не підтверджують вини відповідача.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Переглядаючи рішення суду попередньої інстанції, колегія суддів враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18, в якій Велика Палата дійшла до висновку, що спір щодо відшкодування державі в особі військової частини шкоди, завданої позивачем шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У силу вимог частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, притягнення військовослужбовців Збройних Сил України до дисциплінарної відповідальності за невиконання (неналежного виконання) своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку регулюються Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин – надалі Дисциплінарний статут).
Відповідно до вимог п.п. 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Пунктом 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Положеннями п.45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
У той же час, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (надалі також - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст. 16 Статуту).
Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Загальні підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативно правовими актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Положення №243/95).
Відповідно до п. 2 Положення №243/95 відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна.
Згідно з п. 3 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність (п. 8 Положення № 243/95).
Пунктом 13 Положення №243/95 визначено, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини державі у разі недостачі майна переданого їм під звіт для зберігання, використання чи іншої мети.
Згідно з пунктами 16-18 Положення № 243/95 розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.
Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.
У разі виявлення нестачі майна, термін експлуатації якого на день ревізії (перевірки) або інвентаризації закінчився, або у разі неможливості встановити час його втрати відшкодування заподіяної шкоди провадиться в розмірі 25 відсотків, а для госпрозрахункових підприємств, організацій та установ - у розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає (з урахуванням коефіцієнта кратності).
Суму стягнень за втрачене майно може бути зменшено командиром (начальником) військової частини за письмовим дозволом вищого за підлеглістю командира (начальника), а у випадках, передбачених законодавством України - судом, залежно від обставин, за яких заподіяно шкоду, ступеня вини та матеріального стану винної особи, за винятком випадків заподіяння шкоди злочинними діями, вчиненими в особистих корисливих цілях.
Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.
У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.
За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.
Розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.
Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.
Відповідно до пункту 19 Положення № 243/95 розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
При цьому, згідно з п. 37 Положення №243/95 матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що до матеріальної відповідальності може бути притягнено військовослужбовця, у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди. 
Отже, необхідно встановити вину в діях саме того військовослужбовця, що притягується до матеріальної відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що службове розслідування за фактом нестачі майна відповідачем розпочато наказом від 09.02.2019, яким встановлено термін для прийняття акту проведення розслідування та проекту наказу про результати службового розслідування до 20.02.2019.
Також, наказ про продовження терміну проведення службового розслідування прийнято після 20.02.2019, а саме 27.02.2019 та останнім встановлено новий термін до 10.03.2019.
У зазначений строк (до 10.03.2019) службове розслідування завершено не було, а лише 25.03.2019, тобто через п`ятнадцять днів після спливу встановленого наказом строку, відповідачем було прийнято наказ про продовження терміну розслідування до 04.04.2019.
У той же час, як вже зазначалось, Положення №243/95 регламентують чіткі строки проведення розслідування, а саме: останнє має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
З наведеного слідує, що продовження строків розслідування за фактом нестачі майна здійснювалось наказами відповідача не у відповідності до вимог п. 17 Положення №243/95, так як розслідування за кожним разом було продовжене після встановлених наказами термінів, до яких воно мало бути закінчене або продовжене. 
Відтак, колегія суддів вважає, що порушення позивачем вимог Положення №243/95 щодо дотримання строків, встановлених для проведення розслідування щодо встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб, впливає на правомірність порядку притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що апелянтом жодним чином не спростовано факту наявної розбіжності щодо нестачі майна служби КЕС, зокрема, ліжок т. «А», так як наявна невідповідність по верхнім та нижнім частинам ліжок.
З пояснень відповідача вбачається, що в ході прийому-передачі посади командира взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону в/ч НОМЕР_1 , здаючим старшиною ОСОБА_1 та приймаючим прапорщиком ОСОБА_2 було виявлено нестачу майна служби КЕС, про що свідчать надані копії додатків до актів прийому-передачі вище зазначеної посади, а саме: служба КЕС: ліжко т. «А» 2-х ярусне - 47 к-т., коліно до труб - 34 шт., труби до печей - 33 шт., іскрогасник -20 шт., на загальну суму 103422 гривень.
Водночас, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що на момент проведення службового розслідування в розташуванні 1 танкового батальйону в/ч НОМЕР_1 знаходяться: ліжко т. «А» 2-х ярусне верхня частина - 96 комплектів, а на тимчасовому зберіганні на складі КЕС ліжко т. «А» 2-х ярусне нижня частина - 52 комплекти.
При цьому, відповідач стверджує, що під час проведення службового розслідування, виходячи з особистих пояснень головного старшини 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого прапорщика ОСОБА_3 та командира взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшини ОСОБА_1 шляхом перерахунку виявлено наступне: взагалі не вистачає ліжко т. «А» 2-х ярусне верхня частина - 5 к-тів., ліжко т. «А» 2-х ярусне нижня частина - 44 к-ти. 
Вказані обставини підтверджені поясненнями свідків та зібраними матеріалами службового розслідування (в тому числі копіями первинних документів на отримання відповідного майна старшиною ОСОБА_1 , зокрема накладною № 208 від 10.05.2018), затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 .
Тобто, з наведеного вбачається наявність розбіжності щодо нестачі ліжок т. «А», а також розбіжність по верхнім та нижнім частинам ліжок.
Крім того, службовим розслідуванням належним чином не встановлено фактичної нестачі майна, а саме: розслідування було проведене лише на підставі особистих пояснень прапорщика ОСОБА_3 та старшини ОСОБА_1 .
З приводу зазначеного, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на долучені до матеріалів справи додатки до акту службового розслідування, а саме: додаток № 10 (відомість наявності майна служби КЕС в взводі матеріального забезпечення 1 танкового батальйону) містить підпис лише ОСОБА_2 , в той час як підпис особи, що здає посаду    ОСОБА_1 , відсутній, як і відсутній підпис чи будь-який інший запис в графі «Підтверджую», а також додаток не містить дати.
Разом з тим, відповідачем долучено до відзиву на позов додаткові документи, зокрема додаток 10, який вже містить всі необхідні підписи та підтверджений начальником служби КЕС ОСОБА_4 .
Слід також зазначити, що матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що саме з вини відповідача державі було завдано збитки у зв`язку з неналежним виконанням ним службових обов`язків в ході прийому-передачі посади командира взводу матеріального забезпечення 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 здаючим старшиною ОСОБА_1 .
З системного аналізу вимог чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем відповідно до частини другої статті 77 КАС України не доведено вину позивача у нестачі військового майна, як не доведено і завдання позивачем прямої дійсної шкоди, як того вимагають приписи пункту 3 Положення 243/95, не доведено, що поведінка позивача була протиправною та перебувала у причинному зв`язку з настанням шкоди. 
Також відповідачем не встановлено форму вини позивача (умисна чи з необережності), від визначення якої відповідно до приписів Положення №243-95 залежить виду матеріальної відповідальності (обмежена, повна чи підвищена).
Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до підвищеної матеріальної відповідальності, у той час як Положенням № 243/95 передбачено як підвищену, так повну та обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, в порядку судового контролю зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.
Така правова позиція щодо розгляду спорів про притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності викладена Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 825/1000/18.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що оскільки військовою частиною не доведено правомірності рішень щодо притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, оскільки службовим розслідуванням не в повному обсязі встановлені всі фактичні обставини правопорушення, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вини відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 103   422 грн. шкоди, заподіяної державі в особі військової частини НОМЕР_1 внаслідок нестачі майна квартирно-експлуатаційної служби, переданого під звіт.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук