ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 р.	Справа № 520/2395/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 19.03.20 по справі № 520/2395/2020           за позовом        ОСОБА_1 до       Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)               
          про визнання протиправними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) 21.02.2020 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 21.11.2019 ВП №40496306, постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2019 ВП №60818485; визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 21.11.2019 ВП №40495912, постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2019 ВП №60818309. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 у справі                         № 520/2395/2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що лише у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. В оскаржуваному рішенні суду зазначено, що частиною шостою статті 27 Закону №1404-УІІІ передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання та зроблено висновок, що у разі стягнення з боржника всієї суми виконавчого збору, при повторному пред`явленні виконавчого документа до виконання до органів державної виконавчої служби - виконавчий збір не стягується. Однак щодо наступного пред`явлення виконавчого документа приватному виконавцю та стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка проводиться в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції не навів жодних аргументів. З наведеної позиції суду вбачається, що Харківським окружним адміністративним судом були взагалі проігноровані доводи позивача відносно того, що після повернення виконавчих документів стягувану, останній звернувся не до державного виконавця, а приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєвого О.С., який відкрив виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2029/2- 781/11 від 03.06.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором у сумі 134 953,16 доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 01.09.2011 складає 1074699,47 грн. та постановив стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 107 469, 95 грн. Оскільки державним виконавцем не виконано приписів Інструкції, не поставлено відмітку на виконавчому документі про суму стягнутого виконавчого збору, що є наслідком відсутності фактичного стягнення суми боргу з боржника, наведені обставини дають беззаперечні підстави вважати, що постанови державного виконавця, які ОСОБА_1 просить суд скасувати, є протиправними.
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  на примусовому виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) знаходились наступні виконавчі листи, видані Орджонікідзевським районним судом м. Харкова: № 2029/2-781/11 від 03.06.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором у сумі 134  953,16 доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 01.09.2011 складає 1074699,47 грн., виконавче провадження ВП№40496306; № 2029/2-781/11 від 03.06.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" витрат по сплаті судового збору у розмірі 577,00 грн., виконавче провадження ВП№40495912.
Встановлено, що стягувачем - АТ "УКРСИББАНК" подані до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.  Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області дві заяви від 13.11.2019 про повернення виконавчих документів.
Державним виконавцем 21.11.2019 у ВП №40496306, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа №2029/2-781/11 від 03.06.2013, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Виконавець постановив припинити чинність арешту всього рухомого та нерухомого майна боржника; винести в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 21.11.2019 №  40496306.
Також, державним виконавцем 21.11.2019 у виконавчому провадженні ВП  №40495912, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа від 03.06.2013 №2029/2-781/11, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Виконавець постановив винести в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 21.11.2019 ВП №40495912.
Державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області 09.12.2019 було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП №60818485, ВП №60818309 з примусового виконання вищевказаних постанов про стягнення виконавчого збору.
Вважаючи постанови необґрунтованими та протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні постанови прийняті відповідачем з дотриманням строку, встановленого частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII та за наявності підстав для їх прийняття.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII ( в редакції Закону на момент прийняття оскаржуваних постанов) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відтак, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення виконавчого збору із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.
Окрім того, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума виконавчого збору у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру виконавчого збору пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.
Відповідно до матеріалів справи відповідач вчиняв установлені законодавством дії для примусового виконання виконавчого документу шляхом стягнення із боржника усієї суми заборгованості перед стягувачем.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, при винесенні оскаржуваної постанови відповідач діяв у на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини.
Щодо врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 є безпідставними з огляду на те, що викладені у наведеному судовому рішенні висновки не узгоджуються з обставинами саме цієї справи, оскільки відносини, що виникли між сторонами регулюються різними редакціями Закону України "Про виконавче провадження", а саме положення статей 27 цього Закону, що суттєво впливає на застосування таких позицій.
Так, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18 ґрунтувалися на змісті ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII  у редакції, яка діяла до 28.08.2018, згідно якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Проте, ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, з 28.08.2018 року (в тому числі під час існування спірних правовідносин) діє у новій редакції, згідно якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, законодавча зміна підстав стягнення виконавчого збору щодо фактичного виконання виконавчого документу зумовлює відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правових висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 2540/3203/18.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а, яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів жодних аргументів в частині наступного пред`явлення виконавчого документа приватному виконавцю та стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка проводиться в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає таке. 
В апеляційній скарзі заявник стверджує, що Харківським окружним адміністративним судом проігноровані доводи позивача відносно того, що після повернення виконавчих документів стягувачу, останній звернувся не до державного виконавця, а приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєвого О.С., який відкрив виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2029/2- 781/11 від 03.06.2013, що не відповідає дійсності, адже суд першої інстанції надав цьому доводу заявника детальну оцінку, зазначивши, що у випадку відкриття нового виконавчого провадження приватним виконавцем відповідно до пункту 5 частини 5 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується. До того ж вказані доводи заявника апеляційної скарги щодо подвійного стягнення грошової винагороди державного та приватного виконавця не змінюють норм ст. 27 Закону №   1404-VIII в новій редакції. 
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає..
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2020   по справі                    № 520/2395/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло