ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 вересня 2020 року                                                                м.Суми
                                                               Справа №587/894/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1500/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.
       сторони: 
позивачі - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_1 ,Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стадника Семена Валерійовича
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Котенко О.А., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В:
       11 травня 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 27 жовтня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з нього заборгованість, яка станом на 14 квітня 2019 року становить 28 871 грн 33 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту – 13333 грн 06 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 5831 грн 45 коп., заборгованості за нарахованими відсотками – 0 грн 00 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання – 7124 грн 04 коп., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 731 грн 76 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. – штраф (фіксована частина), 1351 грн 02 коп. (процентна складова) та судові витрати.
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Стадника Семена Валерійовича звернувся із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним (нікчемним) договору про надання банківських послуг, встановлення факту, що має юридичне значення – відсутність укладених кредитних правовідносин.
Свої вимоги мотивує тим, що 27 жовтня 2016 року між ним та банком підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Зазначає, що в анкеті-заяві не конкретизовано, яку саме банківську послугу виявив бажання отримати позивач. Він не заперечує факту підписання вказаної анкети-заяви, проте заперечує факт укладення будь-яких інших договорів, зокрема кредитного договору.
Вважає, що у розумінні ст.ст. 1054, 1055, 1056-1 ЦК України договір є недійсним. Жодних коштів банком йому передано не було. Він не погоджувався та не підписував умови договору, яким повинні бути передбачені порядок, строк і ціна договору. АТ КБ «ПриватБанк» не укладав з ОСОБА_1 кредитного договору у письмовій формі. Вважає, що умови договору за змістом Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 27 жовтня 2016 року є несправедливими, оскільки підпадають під ознаки, передбачені п. 10, 12 та 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Просить визнати недійсним (нікчемним) договір про надання банківських послуг № б/н від 27 жовтня 2016 року в частині надання кредитної послуги у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок; встановити факт, що має юридичне значення, а саме відсутність укладених кредитних відносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 19 листопада 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним (нікчемним) договору про надання банківських послуг, встановлення факту, що має юридичне значення – відсутність правовідносин між сторонами, прийняв до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 21 травня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 19 164 грн 51 коп., що складається з 13333 грн 06 коп. – заборгованості за тілом кредиту та 5831 грн 45 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту.
В іншій частині позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив за необґрунтованістю.
Відмовив повністю в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним (нікчемним) договору про надання банківських послуг, встановлення факту, що має юридичне значення – відсутність правовідносин між сторонами.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1275 грн 14 коп. у відшкодування судового збору.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Стадника С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неправильно досліджено та надано оцінку доказам по справі та неправильно встановлено обставини справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк».
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом всупереч положенням ст.ст. 207, 638, 1054-1055 ЦК України задоволено вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за кредитним договором, якого, за твердженням скаржника, не було укладено.
       Судом не встановлено факту того, що ОСОБА_1 13 червня 2018 року повністю погасив мінусове значення кредитного ліміту, тобто спірний період щодо користування кредитним лімітом обраховується лише з 16 червня 2018 року по 01 квітня 2019 року, коли ним здійснювались операції по зняттю сум у межах кредитного ліміту. Відтак, навіть у разі встановлення факту кредитних правовідносин між сторонами сума заборгованості становить лише 14397 грн 65 коп., оскільки судом не враховано факт сплати коштів у спірний період на суму 4776 грн.
       Вважає, що розрахунок нарахованих і погашених (списаних) за рахунок кредиту відсотків як договірних, наданий банком, є невірним, оскільки, починаючи з 16 червня 2018 року по 01 квітня 2019 року відсотки погашалися за рахунок тіла кредиту, при цьому нарахування відсотків здійснювалося у збільшеному розмірі.
       Стверджує, що рішення в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 5831,45 грн суперечить нормам ЦК України, оскільки банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву відповідну заяву та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати заборгованості по відсоткам за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів) в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
       Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг 27 жовтня 2016 року підписав Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 9).
До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 10-25).
Відповідно до довідки банку ОСОБА_2 згідно кредитного договору № б/н від 27 жовтня 2016 року отримав картки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 01.2023 року (а. с. 109).
Також банком надано виписку з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 (а. с. 98-108).
Відповідно до розрахунку АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість   ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором станом на 14 квітня 2019 року становить 28871грн 33 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту – 13333 грн 06 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 5831 грн 45 коп., заборгованості за нарахованими відсотками– 0 грн 00 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання – 7124 грн 04 коп., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн – 731 грн 76 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. – штраф (фіксована частина), 1351 грн 01 коп. (процентна складова) (а.с. 7-8).
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, а тому з врахуванням правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, дійшов висновку про стягнення суми фактично отриманих, але не повернутих коштів в розмірі 19164 грн 51 коп., що складається з 13333 грн 06 коп. – заборгованості за тілом кредиту та 5831 грн 45 коп. – заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив того, що твердження представника позивача, що ОСОБА_1 не укладав кредитний договір з банком, а тому договір є недійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства. Крім того, ОСОБА_1 та його представником не надано доказів того, що умови договору є несправедливими та підпадають під ознаки п.п. 10, 12, 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, стягнення з відповідача сум нарахованої пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн та штрафів, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, наданих позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 жовтня 2016 року шляхом підписання анкети-заяви, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, висновки суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів) є законними та обґрунтованими з наведених вище підстав.
Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Проте, судом невірно було визначено суму коштів, що підлягає поверненню.
З наданого банком розрахунку вбачається, що відповідачем на погашення заборгованості було внесено коштів на загальну суму 3091 грн 54 коп. які банком було спрямовано на погашення: заборгованості за тілом кредиту – 3073 грн 30 коп., заборгованості по пені (штрафам), комісії – 18 грн 24 коп.
Згідно колонки 3 розрахунку витрати кредитних коштів становлять 17470 грн 95 коп.
Крім того, з колонки 4 розрахунку вбачається, що банк за рахунок тіла кредиту погасив відсотки на загальну суму 4766 грн 86 коп.
Отже, за встановлених обставин сума неповернутих кредитних коштів становить 14379 грн 41 коп. (17470,95 – 3091,54), а не в розмірі 19164,51 грн, як помилково вважав суд першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним (нікчемним) договору про надання банківських послуг № б/н від 27 жовтня 2016 року в частині надання кредитної послуги у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок; встановлення факту, що має юридичне значення, а саме відсутність укладених кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вже було зазначено раніше, ОСОБА_1 27 жовтня 2016 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, йому було відкрито банківський картковий рахунок, неодноразово він отримував нові платіжні картки. З розрахунку заборгованості та банківської виписки з рахунку, яка за своєю суттю є первинним банківським документом, вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість.
ОСОБА_1 ставить питання про визнання недійсним (нікчемним) договору про надання банківських послуг в частині надання кредитної послуги у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
З врахуванням того, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довів, яким чином встановлення кредитного ліміту взагалі порушує його права чи інтереси.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який 27 жовтня 2016 року уклав кредитний договір, користувався кредитними коштами, а згодом пред`являє позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню кредитного договору та отриманню кредитних коштів) і є недобросовісними. 
З врахуванням встановлених обставин та норм права рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, та в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, а в частині розміру заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 жовтня 2016 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, у зв`язку з чим абзац другий рішення необхідно викласти в новій редакції.
Також відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат. 
Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та апеляційної скарги з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати  по сплаті судового збору: в розмірі  956 грн 76 коп. за подання позовної заяви, а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 477 грн 44 коп. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1; 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стадника Семена Валерійовича задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2020 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором та в частині розподілу судових витрат.
Викласти абзац другий рішення в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.10.2016 року в сумі 14 379 гривень 41 копійка».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» 956 гривень 76 копійок у відшкодування судового збору.
В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 477 гривень 44 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                         Т.А. Левченко

Судді:                                                         В.І. Криворотенко

                                                                       С.С.Ткачук