ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5626/19                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  24 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді:                                                     Чаку Є.В.,
суддів:                                                                           Федотова І.В.,Мєзєнцева Є.І.,
за участю секретаря                                                      Муханькової Т.В.      
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Бучанської міської ради, Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Київській області  про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Бучанської міської ради, відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому з урахування заяви про збільшення позовних вимог просили:
- визнати незаконним та скасувати рішення Бучанської міської ради від 28.03.2019 року №3234-55- VII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 »;
- визнати незаконним та скасувати рішення Бучанської міської ради від 28.03.2019 року №3232-55- VII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 »;
- визнати незаконним та скасувати рішення Бучанської міської ради від 28.03.2019 року №3233-55- VII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 »;
- визнати незаконним та скасувати рішення Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради від 02.08.2019 року №П-11796804 про повернення ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.10 га на території м. Буча, Київської області;
- визнати незаконним та скасувати рішення Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради від 02.08.2019 року №П-11796809 про повернення ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.10 га на території м. Буча, Київської області;
- визнати незаконним та скасувати рішення Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради від 02.08.2019 року №П-11796801 про повернення ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.10 га на території м. Буча, Київської області.
- визнати незаконним рішення РВ-3201977812019 від 09.10.2019 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області в особі державного кадастрового реєстратора відділу у м. Буча Міськрайонного управління у Бородянському районі та м. Буча Головного управління Держгеокадастру у Київській області за заявою ОСОБА_3 ЗВ- 9707306362019 від 01.10.2019 року, зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області розглянути заяву ОСОБА_3 ЗВ- 9707306362019 від 01.10.2019 року і внести до Державного земельного кадастру України відомості про земельну ділянку, які містяться в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, доданого до заяви ОСОБА_3 ЗВ- 9707306362019 від 01.10.2019 року;
- визнати незаконним рішення РВ-3201996262019 від 24.10.2019 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області в особі державного кадастрового реєстратора відділу у м. Буча Міськрайонного управління у Бородянському районі та м. Буча Головного управління Держгеокадастру у Київській області за заявою ОСОБА_2 ЗВ-9707830802019 від 17.10.2019 року, зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області розглянути заяву ОСОБА_2 ЗВ-9707830802019 від 17.10.2019 року і внести до Державного земельного кадастру України відомості про земельну ділянку, які містяться в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, доданого до заяви ОСОБА_2 ЗВ-9707830802019 від 17.10.2019 року;
- визнати незаконним рішення РВ-3201977782019 від 09.10.2019 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області в особі Державного кадастрового реєстратора відділу у м. Буча міськрайонного управління у Бородянському районі та м. Буча Головного управління Держгеокадастру у Київській області за заявою ОСОБА_1 ЗВ- 9707306582019 від 01.10.2019 року, зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 ЗВ-9707306582019 від 01.10.2019 року і внести до Державного земельного кадастру України відомості про земельну ділянку, які містяться в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, доданого до заяви ОСОБА_1 ЗВ- 9707306582019 від 01.10.2019 року.
14 січня 2020 року представником позивачів було подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони Бучанській міській раді чиняти дії та/або приймати рішення, направлені на надання дозволів іншим особам на розробку документації із землеустрою щодо відведення чи передачі (надання) іншим особам земельних ділянок, 
орієнтовні місця розташування яких вказані в додатках до клопотань ОСОБА_3 №П-436 від 19.09.2019 року, ОСОБА_2 №П-437 від 19.09.2019 року, а також направлені на надання (передачу) таких ділянок іншим особам; заборони Бучанській міській раді чинити дії та/або приймати рішення, направлені на надання (передачу) земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:087:0100 іншим особам крім ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у задоволені заяви представника  позивачів про забезпечення позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивачів подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року. На думку апелянта, ухвалу суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що  Бучанська міська рада намагається передати іншим особам ( ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ) ділянки, запроектовані до відведення позивачам. Апелянт зазначив, що якщо передача станеться, то права позивачів, про захист яких вони просять у позові, будуть порушені, залишаючись ілюзорними і не маючи практичного значення. Судовий сенс втратить сенс, а адміністративний суд - юрисдикцію. Це зробить неможливим захист прав позивачів, оскільки у випаду задоволення позову Бучанська міська рада не зможе надати кожному з позивачів запроектовану йому земельну ділянку, бо ці ділянки вже будуть перебувати в приватній власності.
Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням карантину.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а ухвалу суду  необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
У заяві про вжиття заходів забезпечення позову заява представник позивачів зазначив, що 03.12.2019 року відбулася державна реєстрація земельних ділянок (3210800000:01:087:0101; 3210800000:01:087:0100), які накладаються на земельну ділянку запроектовану до  відведення ОСОБА_1 . Викладене, на думу апелянта, свідчить про те, що Бучанська міська  рада своїми діями намагається передати іншим особам земельні ділянки, які підлягають відведенню  позивачам. Не вжиття заходів забезпечення позову, в даному випадку, може призвести до порушення прав та інтересів позивачів, адже передача земельних ділянок у власність іншим особам унеможливить подальше їх відчуження.
Між тим, колегія суддів зазначає, що апелянт належним чином не обґрунтував своє клопотання про забезпечення позову, не надав доказів того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Крім того, заявником  не конкретизовано яких саме зусиль буде змушений він докласти та яких понесе витрат у разі невжиття судом заходів, про які він просить.

Проведення державної реєстрації земельних ділянок, з приводу яких існують судові спори, не є беззаперечною обставиною, наявність якої є підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.
Що стосується посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися або мають намір звернутися, суд зазначає, що вказану обставину  представник позивачів пов`язує з тим, що після реєстрації права власності земельні ділянки змінять форму власності з комунальної на приватну та після зміни форми власності позивачі будуть позбавлені права на можливість отримання вказаних земельних  ділянок.
З цього приводу суд зазначає, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст. 125 Земельного кодексу України). Реєстрація такого права здійснюється уповноваженими суб`єктами, перелік яких визначений приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
В межах спірних правовідносин позивачами не заявлялося вимог до суб`єктів, які наділені правом вчиняти відповідні реєстраційні дії, а тому суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, що визначений  представником позивачів, виходить за межі предмету спору у цій справі та не підлягає задоволенню.
Крім того, колегія суддів зазначає, що застосування заходів забезпечення позову є виправданим у разі, якщо наявне достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
При цьому, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Колегія суддів зазначає, що представником апелянта не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидність протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень та очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів, які б унеможливили захист цих прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, а в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивачів.
Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
У рішенні по справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що представник позивачів не наводить фактів, які б свідчили про наявність обставин для вжиття заходів забезпечення позову, а отже висновок суду про відмову в задоволенні заяви, на переконання суду апеляційної інстанції, є вірним.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.150, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу  Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 24.06.2020 року.

Головуючий суддя:                                                                               Є.В. Чаку

         Судді:                                                                                             І.В. Федотов

                                                                                                               Є.І.Мєзєнцев