КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
15 вересня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 759/21292/19
провадження № 22-ц/824/9765/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у складі судді  Сенька М.Ф.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 -   ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 946 грн з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача 1 936 грн щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною шестирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 жовтня 2014 року між сторонами по справі укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син, ОСОБА_4 , що є дитиною з інвалідністю відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 31 січня 2019 року.
Указувала, що сторони по справі разом не проживають, спільного побуту не ведуть, відповідач ОСОБА_2 жодним чином не бере участі у вихованні та утриманні малолітнього сина. На день звернення до суду з позовом ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 21 жовтня 2019 року.
З огляду на те, що відповідач офіційно не працевлаштований, стверджувала, що розмір аліментів повинен визначатись у твердій грошовій сумі у розмірі ј від середньомісячної заробітної плати по м. Києву за 2019 рік, тобто 3 946 грн.
Оскільки позивач здійснює догляд за дитиною з інвалідністю одноособово, не має змоги працювати, то вважала за необхідне стягнути з відповідача кошти на своє утримання згідно з ч.3 ст. 84, ст.88 СК України у розмірі одного прожиткового мінімуму у 2019 році, тобто 1 936 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у сумі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 14 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини в сумі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 14 листопада і до досягнення дитиною шестирічного віку. Крім того, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 768,40 грн судового збору.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 березня 2020 року відповідач         ОСОБА_2   звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині розміру стягнутої суми аліментів та розміру витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь                    ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку до досягнення дитиною трирічного віку; стягнути з                  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним дослідженням доказів, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що сума стягнутих аліментів становить 95% заробітної плати відповідача, що підтверджується довідкою про доходи останнього, яка знаходиться у матеріалах справи. Вважає, що судом не враховано дану довідку при ухваленні оскаржуваного рішення.
Стверджує, що аліменти повинні стягуватись у відсотковому еквіваленті, а не у твердій грошовій сумі з огляду на нерегулярний дохід ОСОБА_2 та відсутність у матеріалах справи відомостей про наявність у останнього іншого доходу або майна, транспортного засобу, земельної ділянки тощо.
Зазначає, що судом першої інстанції неправомірно взято до уваги статистичні показники середньої заробітної плати по м. Київ, на підставі яких, на думку відповідача, ухвалено рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини і дружини у розмірі 4 500 грн.
Відповідач також не погоджується із розміром стягнутої суми витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що в акті прийому-передачі наданих послуг №0116/1019-1 відсутня дата складання та дата підписання даного акту; витрачений адвокатом час на підготовку запиту до ДПІ Дарницького району ГУ ДФС України від 23 жовтня 2019 року вважає зайвим, оскільки інформацію про місце роботи відповідача можна було отримати у самого ОСОБА_2 ; також вважає непотрібною заяву, виконану адвокатом, до служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА у м. Києві від 23 жовтня 2019 року про проведення обстеження житлово-побутових умов, оскільки питання щодо визначення місця проживання дитини судом не розглядалося.
Крім того, в указаному акті відсутній погодинний розрахунок затраченого часу адвоката на супроводження справи.
Звертає увагу суду на те, що представник позивача мав би заявляти вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, провівши перед цим попередній розрахунок таких витрат безпосередньо у першій заяві по суті спору, що визначено ч. 1                  ст. 134 ЦПК України та п. 9 ч. 1 ст. 175 ЦПК України.
29 липня 2020 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стверджує, що відповідач є кваліфікованим лікарем, працездатним, інших осіб на утриманні та інших аліментних зобов`язань не має, а відтак може надавати стороні позивача допомогу у визначеному судом першої інстанції розмірі.
14 серпня 2020 року від представника позивача ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, в якому представник позивача, посилаючись на частину третю статті 274 ЦПК України, зазначає, що дана цивільна справа має важливе значення для позивача, оскільки спір стосується визначення розміру аліментів на її утримання та утримання дитини, яка має інвалідність, у зв`язку з чим потребує домашнього режиму та індивідуального догляду матері.
Відповідно до статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Таким чином, зважаючи на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення аліментів, ураховуючи категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, відсутність необхідності додатково з`ясовувати будь-які обставини справи, досліджувати нові докази, призначати експертизу, викликати свідків, при цьому справа не становить значний суспільний інтерес, колегією суддів дійдено висновку, що розгляд даної справи необхідно проводити у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Отже, доводи позивача, викладені у клопотанні про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, є необґрунтованими, у зв`язку з чим клопотання представника позивача задоволенню не підлягає.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з матеріального становища відповідача, а також з того, що приймати участь у матеріальному утриманні неповнолітньої дитини є обов`язковим як для матері, так і для батька, урахувавши при цьому те, що відповідач є кваліфікованим лікарем, працездатним, інших осіб на утриманні та інших аліментних зобов`язань не має, а відтак може надавати позивачу допомогу на утримання дитини-інваліда у розмірі 3 000 грн та на утримання позивача у розмірі 1 500 грн.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах закону.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2014 року по січень 2020 року перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина залишилась проживати з матір`ю і перебуває на її повному утриманні.
З матеріалів справи вбачається, що дитина має інвалідність з дитинства, у зв`язку з чим потребує домашнього режиму та індивідуального догляду матері, про що зазначено у висновку ЛК №43 від 30.10.2019 року.
Доводи відповідача, що дитина на даний час є здоровою не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, жодних доказів стороною відповідача на підтвердження таких обставин не надано.
Відповідач станом на час розгляду справи є працездатним, проте офіційно не працевлаштований та, як зазначав сам відповідач, має нерегулярний дохід.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з положеннями частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
За змістом статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Таким чином, статтями 180, 181, 184 СК України встановлено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та визначено способи утримання дітей, в тому числі і шляхом присудження аліментів. При цьому право вибору способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину наділено батька, з яким проживає дитина.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від                  27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Отже, суд першої інстанції зваживши на вік дитини, на те, що дитина має інвалідність, дані про особу позивача та відповідача, що містяться в наданих ними документах, діючи в інтересах дитини, дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину у розмірі 3 000 гривень щомісячно.
Доводи апелянта про те, що він позбавлений фінансової можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки сума стягнутих аліментів становить 95% заробітної плати відповідача, що підтверджується довідкою про доходи останнього, яка судом не врахована при ухваленні оскаржуваного рішення, не заслуговують на увагу суду та є безпідставними з огляду на наступне.
Довідка від 03 березня 2020 року, складена ФОП ОСОБА_7 про те, що                  ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_7 на посаді реєстратора медичного з посадовим окладом 4 723 грн (наказ від 03 березня 2020 року №1), не свідчить про те, що ОСОБА_2 працює на вказаній посаді повний робочий день та це є його єдиним місцем роботи і основним доходом. Жодних офіційних відомостей з фіскальної служби, Пенсійного фонду України щодо отриманих ОСОБА_2 доходів суду не надано, також як і не надано інформації щодо відсутності у власності відповідача рухомого та нерухомого майна.
Окрім того, до вказаної довідки копії наказу від 03 березня 2020 року №1 не долучено, ОСОБА_2 працевлаштувався на вказану посаду після звернення позивача до суду в день ухвалення оскаржуваного рішення, а отже вищевказана довідка правильно не взята судом першої інстанції до уваги при визначенні розміру аліментів.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (висновок Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18).
Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач є кваліфікованим лікарем стоматологом, є працездатним, інших осіб на утриманні та інших аліментних зобов`язань не має, а відтак може надавати позивачу допомогу на утримання дитини, яка є інвалідом, у визначеному судом розмірі.
Отже, посилання ОСОБА_2 на те, що місцевим судом при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувався інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.
При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі ані в суді першої, ані апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надано.
Згідно з частиною третьою статті 84 СК України, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.
Відповідно до статті 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.
Матеріалами справи встановлено, що дитина сторін має інвалідність з дитинства, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31 січня 2019 року, догляд за дитиною здійснює матір, що не заперечувалось відповідачем.
Отже, позивач вправі вимагати від відповідача стягнення аліментів на своє утримання.
Суд першої інстанції, врахувавши позицію відповідача в цій частині спору та надані в обґрунтування докази, його матеріальний стан, неможливість позивача працювати у зв`язку із доглядом за дитиною, яка є інвалідом, визначив розмір аліментів на утримання матері дитини в сумі 1 500 гривень щомісячно, з чим погоджується колегія суддів та уважає такий висновок законним та обґрунтованим.
Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини щодо доходу відповідача, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дитини, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, який не заважає останньому працевлаштуватися та отримувати іншу більш високу заробітну плату, а також ту обставину, що малолітня дитина є інвалідом з дитинства та перебуває на утриманні матері, яка не може працювати у зв`язку із доглядом за сином, колегія суддів, виходячи із принципу співмірності для забезпечення прав дитини, на користь якої стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції на утримання дитини та матері, є таким, що не перевищує фінансову спроможність ОСОБА_2 .
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 3 000 грн та на утримання матері дитини у розмір 1 500 грн, правильними, оскільки приймаючи таке рішення суд першої інстанції правомірно виходив з фінансових можливостей відповідача та враховував саме інтереси дитини, на користь якої стягувалася вказана сума коштів.
У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.
З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що розмір аліментів, визначений судом першої інстанції, в повній мірі відповідає потребам та інтересам дитини, а судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає про незгоду з розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, уважає його завищеним та таким, що є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Відповідач не погоджується з розміром стягнутої суми витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що в акті прийому-передачі наданих послуг №0116/1019-1 відсутня дата складання та дата підписання даного акту; витрачений адвокатом час на підготовку запиту до ДПІ Дарницького району ГУ ДФС України від 23 жовтня 2019 року вважає зайвим, оскільки інформацію про місце роботи відповідача можна було отримати у самого ОСОБА_2 ; також вважає непотрібною заяву, виконану адвокатом, до служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА у м. Києві від 23 жовтня 2019 року про проведення обстеження житлово-побутових умов, оскільки питання щодо визначення місця проживання дитини судом не розглядалося.
Звертає увагу суду на те, що представник позивача мав би заявляти вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, провівши перед цим попередній розрахунок таких витрат безпосередньо у першій заяві по суті спору, що визначено ч. 1                  ст. 134 ЦПК України та п. 9 ч. 1 ст. 175 ЦПК України.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, ураховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, який був об`єктивно витрачений адвокатом на виконання цих робіт, та які знайшли своє документальне підтвердження, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Стороною відповідача не доведено неспівмірності витрат, понесених позивачем на правничу допомогу. 
Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим. 
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384  ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик

                                                                                                     Л.Д. Махлай