Справа № 442/7897/18                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/2081/18                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.
з участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 вересня 2018 року,- 

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 90754,63 грн. та судових витрат. 
В обґрунтування позову покликається на те, що 24.03.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у визначеному в договорі розмірі з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак зобов`язань за кредитом відповідачка не виконувала, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 24.10.2017 року становить 90754,63 грн., і яка складається з: тіла кредиту - 46436,88 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 4909,09 грн., пені - 34610,82 грн., штрафу ( фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) -4297,84 грн. Наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту є право позивача вимагати його повернення та штрафних санкцій за невиконання умов договору, а тому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 90754,63 грн. заборгованості, а також понесені судові витрати. 
Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 24.03.2015 року в розмірі 85956,79 гривень (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот чотири гривень 63 коп.) та 1600 грн. (одну тисячу шістсот гривень) понесених судових витрат. В решті позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування фактичних обставин справи. Зокрема, покликається на те, ще суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні дійшов до помилкового висновку, що відповідач не вжила всіх відповідних заходів, передбачених Умовами і правилами надання банківських послуг у випадку крадіжки картки, а саме: не проінформувала банк про втрату картки, а також відповідачем не доведено факту зняття коштів з кредитного рахунку третіми особами. Крім того, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що посилання відповідача на факт вчинення шахрайських дій, що зумовили виникнення боргу, не може слугувати самостійною підставою для відмови у позові, оскільки на даний момент не встановлено винну особу і її не притягнуто до кримінальної відповідальності, оскільки досудове розслідування триває, вирок суду у кримінальному провадженні відсутній, а вина у вчиненні шахрайських дій щодо картки відповідача не встановлена. Апелянт вважає, що такі висновки суду не відповідають нормам чинного законодавства і суперечать фактичним обставинам справи, оскільки, вважає, що у даному випадку вона не повинна нести відповідальності за зобов`язаннями по сплаті боргу за кредитним договором, оскільки ніколи не одержувала картку, а позивачем на неодноразові вимоги суду так і не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно виготовляла таку картку, з використанням якої внаслідок шахрайських дій утворилася заборгованість. На думку апелянта судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено всі обставин справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконувала зобов`язання за кредитним договором б/н від 24.0.2015 року, не повертала банку отримані в кредит кошти та не сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, наданими банком через відкриту кредитну лінію у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає частковому стягненню з відповідачки.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Матеріалами справи встановлено, що 24.03.2015 року між позивачем, ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем, ОСОБА_1 , було укладено договір №б/н про отримання кредиту відповідно до Анкети-заяви, з пам`яткою клієнта про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», Правил користування платіжною карткою та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на підставі якого відповідач отримав кредитну карту відповідно до Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна 30 днів пільгового періоду» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві. Своїм підписом відповідач підтвердив факт про надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку.
Вказаний договір не оспорювався у встановленому законом порядку, його не визнано недійсним.
Матеріалами справи підтверджується, що кошти з кредитної картки знімалися, отримані в кредит кошти поверталися, тобто, відбувалися операції по зняттю та поверненню коштів, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості за договором б/н від 24.03.2015 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 станом на 24.10.2017 року.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачка посилалася на те, що зверталася із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2016 року за №12016140110002266, за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України.
Звернення ОСОБА_1 із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України щодо шахрайських дій, які призвели до зняття грошових коштів з належної потерпілій ОСОБА_1 кредитної картки, спростовують доводи апеляційної скарги про те, що вона ніколи не одержувала картку, а позивачем на неодноразові вимоги суду так і не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно виготовляла таку картку, з використанням якої внаслідок шахрайських дій утворилася заборгованість.
З матеріалів справи вбачається, що в ході досудового розслідування здобуто інформацію про те, що в травні 2016 року, у квартирі потерпілої ОСОБА_1 було вчинено крадіжку її майна, зокрема і документів, що встановлюють її особу, а також мобільний телефон. 
Згідно довідки «ПриватБанку», виданої 25.01.2017 року, з банківських карток відповідачки було знято грошові кошти, при цьому її банківська картка була перевипущена 28.08.2016 року на відділені м. Дрогобич, вул. Замкова Гора,1. 
З протоколу допиту в якості потерпілої, ОСОБА_1 заперечила цей факт та підтвердила те, що жодних грошей не знімала, так як паспорт громадянина України та інші документи були викраденими, і жодних операцій щодо виготовлення нових карток в «ПриватБанку» вона не здійснювала (довідка Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області за №2974/44/СВ-17 від 17.10.2017 року). 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який не взяв до уваги вищенаведене та зазначив в оскаржуваному рішенні, що ця обставина, на думку суду, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки з часу внесення таких відомостей вина у вчинені шахрайських дій щодо відповідача з приводу кредитної картки не встановлена; особу, яка здійснила шахрайські дії, до кримінальної відповідальності не притягнуто, оскільки досудове розслідування триває, вирок суду у кримінальному провадженні не постановлений, вина конкретних осіб у вчиненні шахрайських дій щодо відповідачки не встановлена.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги відповідь ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.05.2018 року №61165-ВБ, надану на запит суду, про те, що клієнт не повідомляв банк про крадіжку, не блокував рахунки і доступ до Приват24, в результаті цього шахраї мали доступ до Приват24 клієнта і можливість підв`язати карту № НОМЕР_2 .
Твердження апелянта про те, що кошти з кредитного рахунку не знімалися, є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів на спростування наданої позивачем інформації про рух коштів по кредитній картці ОСОБА_1 , зняття та часткове повернення грошових коштів.
Відповідно до поданого позивачем розрахунку станом на 24.07.2017 року утворилась заборгованість, що становить 90754,63 грн., і яка складається з: тіла кредиту - 46436,88 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 4909,09 грн., пені - 34610,82 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) -4297,84 грн.
На спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка не надала іншого розрахунку, стверджуючи про те, що кошти з кредитної картки не знімала і не погашала.
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за нарахованою пенею і заборгованість за штрафами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині вимог, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як невід`ємні частини кредитного договору.
У п. 1.1.3.2.4 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» передбачено, що банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків в односторонньому порядку, попередивши клієнта про введення змін не менш ніж за 7 днів до введення змін. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення про незгоду клієнта зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. При цьому, матеріали справи не містять підтвердження тієї обставини, що саме з цим Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачка ознайомилася та погодилася з ними, а також те, що вказані документи станом на 24.03.2015 року містили умови, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Витяг з Тарифів Банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків, пені та штрафів не підлягають до задоволення, оскільки їх розмір та порядок нарахування визначається Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не є складовою частиною кредитного договору № б/н від 24.03.2015 року, так як не узгодженні та не підписані сторонами договору. 
З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості по тілу кредиту, розмір якого згідно з позовними вимогам становить 46436.88 грн., колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 46436.88 грн. заборгованості по тілу кредиту, а в задоволенні решти позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів слід відмовити. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 вересня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 46436.88 грн. заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2015 року.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03.09.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.