ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/927/19  Номер провадження 22-ц/814/1893/20	Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Ачкасовій О.Н. 
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивача - адвокат Листопад Н.А.
відповідач ОСОБА_2 

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року, ухвалене суддею Гвоздиком А.Є., повний текст рішення складено – дата не зазначена.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:
10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2002 року по червень 2019 року, про визнання за ним права власності на 12/50 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що становить 1/2 частину усіх поліпшень у ньому, та права власності на 12/50 частин земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що він з 2002 року по червень 2019 року фактично проживав з ОСОБА_2 як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Разом з ними також проживав син відповідача від першого шлюбу ОСОБА_3 . Своє спільне проживання сторони розпочали у літній кухні по АДРЕСА_1 , оскільки житловий будинок на той час був недобудованим. Тому вони вирішили за рахунок спільного бюджету та спільної праці його добудувати і з часом переїхали до нього, а син відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 після навчання та проходження військової служби одружився та з дружиною став проживати в літній кухні. Окрім вказаного недобудованого будинку, літньої кухні за цією адресою також знаходилися і вже побудований гараж, позначений у технічному паспорті літерою Б2 та сарай літ. Б. За час спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_2 позивачем спільно з останньою добудовано спірний житловий будинок, з сараю, позначеного літ.Б, зроблено кімнату, добудовано до кімнати кухню літ.б1, зроблено опалення, проведено воду та газ, підведено електропостачання до будинку, добудована веранда, обкладено плиткою підлогу у цій веранді та ванній кімнаті, вбиральні. Будинок зовні утеплений пінопластом, забетоновано вимощення розміром 6 метрів, двір огороджений. Окрім цього, сторонами за кошти зі спільного бюджету придбано сантехніку та інше майно, яке знаходиться у будинку, до якого на даний час у позивача доступ відсутній. Позивач зазначає, що дані добудови та інші поліпшення будинку проведені його власними руками, спільною працею з відповідачем, а також за їх спільні кошти. На час таких робіт останній мав постійний стабільний заробіток, оскільки був працевлаштованим, разом з відповідачем тримали домашню птицю, про забезпечення якої дбав сам позивач. В той же час, сторони за рахунок спільного бюджету оплачували і комунальні послуги. Окрім цього, приватизація земельної ділянки, на якій розташоване дане домогосподарство, здійснювалася за допомоги позивача, який звертався до органів виконавчої влади та до різних відповідних спеціалістів, хоча всі правовстановлюючі документи були видані на ім`я його цивільної дружини. Після припинення спільного проживання позивач звернувся до спеціаліста з метою визначення суми вартості зроблених ним спільно з відповідачем ОСОБА_2 будівельних робіт. Згідно висновку експерта за час спільного проживання загальна вартість робіт, виконаних у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, складає 465 328 грн., та, відповідно, становить вартість 12/25 частин даного нерухомого майна. Отже, з врахуванням того, що він має право на 1/2 частину усіх поліпшень у цьому домоволодінні, його частка відповідає 12/50 частинам майна та відповідає вартості здійснених ним робіт, а також на 12/50 частин земельної ділянки, на якій розташоване зазначене спірне домоволодіння.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку - задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 , з 01.01.2004 року по 01 червня 2019 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 12/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 12/50 частин земельної ділянки загальною площею 0,1993 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5321084901:01:001:0519, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Залишено у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 38/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .
Залишено у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 38/50 частин земельної ділянки загальною площею 0,1993 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5321084901:01:001:0519, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 6 856,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , акту та довідки Стасівської сільської ради, пояснень сторін у справі, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно мали усталені відносини, що притаманні подружжю, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . 01 січня 2004 року набув чинності СК України, яким було введено інституту спільного проживання осіб як чоловіка та жінки, тому факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю встановлено з 01.01.2004 року. Крім того, на підставі вимог ч.1 ст. 62,74 СК України, ч.4 ст. 368 ЦК України,судом було визнано, що під час спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю, за спільні кошти спільною працею сторони істотно покращили спірний житловий будинок шляхом його добудови, при цьому ввівши його в експлуатацію, що є також ознакою покращення його якісних характеристик, а отже збільшити своєю спільною працею вартість домоволодіння, тому позовні вимоги в частині визнання права власності за позивачем 12/50 частини цього спірного майна підлягає задоволенню, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08 листопада 2017 року по справі №6-1447цс17, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц. При цьому судом не  взято до уваги  доводи  ОСОБА_2  про те, що вказане покращення житлового будинку та господарських споруд було проведено лише за її власні кошти, які вона отримала за продаж квартири у м. Полтава та отримувала за місцем своєї роботи, оскільки на підтвердження цього нею до суду не подано жодних належних та допустимих доказів.  Щодо задоволення вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки, то суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України  до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти, що також відповідає роз`ясненняму постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за весь час спільного проживання з позивачем обов`язків чоловіка та жінки у них не було, стосунків родини також, лише було взаємне існування. Покращення житлового будинку та господарських споруд було проведено лише за її власні кошти. Таким чином, судом невірно було зроблено висновок щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з 01.01.2004 року, а саме ведення спільного побуту, наявних взаємних прав та обов`язків. Крім того, вважає висновок експерта № 34-19 від 12.08.2019 року є неналежним доказом та не може бути взятий уваги судом. Так, у даному висновку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, цей висновок підготовлено ще до подання позову до суду. При цьому, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями, земельною ділянкою, що визначена висновком іншого експерта № 114 від 05.11.2019 року, суттєво, майже вдвічі, відрізняється від вартості робіт, проведених під час сумісного проживання, що оцінено висновком експерта № 34-19 від 12.08.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Як вбачається з належно завіреної копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що за ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване 01.10.2018 року (т.1 а.с. 14-18).

Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлено 02.11.2015 року за замовленням ОСОБА_2 , домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 , в цілому складається з житлового будинку позначеного літ. А1-1, літньої кухні - літ. Б, б, б1, сараю - літ. Б1, гаражу - літ. Б2, вхідного погребу - літ. б.2, сараю (тимчасового) літ. - б3, воріт-хвіртки №1, огорожі №2, №3, вигріб №4, вимощення - літ.І. (т.1 а.с. 97-101).

Окрім цього, у даному технічному паспорті зазначено, 1991 рік побудови житлового будинку літ. А-1, літньої кухні - літ. Б, б, б1, сараю - літ. Б1, гаражу - літ. Б2, вхідного погребу- літ. б.2. Інші побудови зведені у 2005 році.

Судом встановлено, що на момент проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, спірний житловий будинок не був введений в експлуатацію, побудова такого згідно технічного паспорта датована 1991 рік, в цьому ж році зведено літню кухню (літ. Б, б, б1), сарай (Б1), гараж (літ.Б2), вхідний погріб (літ. б2).

Під час спільного проживання сторін за спільні кошти та спільною працею зроблено перекриття будинку, покрівля підлога, дах з покрівлею, вставлені вікна, вхідні двері, електрозабезпечення, водопровід, каналізація, газопостачання, опалення, санвузол, здійснена прибудова до будинку та до літньої кухні, навісу, будівництво воріт з хвірткою, огорожі, вигребу та вимощення.

Згідно довідки № 02-39 від 09.07.2019 року, виданої Стасівською сільською радою Диканського району Полтавської області, позивач ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 , однак з 2002 року проживав за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 13).

В той же час, з акту про фактичне місце проживання, складеного 08.07.2019 року в с. Стасі Диканського району Полтавської області за участі депутата Стасівської сільської ради Щедріна О.А., в присутності мешканців с. Стасі Литвиненко Т.М., ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , вбачається, що ОСОБА_10 з 2002 року проживав по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 (відповідачем по справі), з якою вів спільне господарство (т.1 а.с. 22).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 пояснили, що вони проживають на одній вулиці зі сторонами по справі, останніх знали їх як сімейну зразкову пару, які постійно все робили разом. Окрім того, свідки зазначили, що ОСОБА_1 , почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_2 як чоловік та жінка приблизно з 2002 року, разом з ними проживав син ОСОБА_2 - ОСОБА_13 , який на той час ще ходив до школи. Своє спільне проживання вони почали у літній кухні домогосподарства, належного відповідачу по справі. У даному господарстві знаходився недобудований будинок та господарські споруди, які з часом добудував позивач по справі ОСОБА_1 власною працею та разом з відповідачем. Крім того, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 тримали постійно домашню птицю та іншу живність, за якою доглядав у більшості ОСОБА_10 . Про конфлікти, які були у сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказані свідки не знали.

Відповідач ОСОБА_2 доказів, які б спростували обставини щодо проживання разом як чоловік та дружина, що мали стосунки, притаманні подружжю, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного, мали спільні плани на майбутнє, вели спільне господарство, в ході розгляду справи суду не надала, а пояснення, які надали у своїх показах свідки позивача ОСОБА_1 нею не заперечувалися. 

У суді першої інстанції з урахуванням пояснень позивача, які взаємоузгоджуються і з показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі здійснювали вказані вище покращення спірного будинку, тобто проводили будівельні роботи з метою подальшого реального спільного проживання у ньому з використанням господарських будівель, які необхідно було покращити. 

Судом не прийнято до уваги доводи відповідача, що вказане покращення житлового будинку та господарських споруд було проведено лише за її власні кошти, які вона отримала за продаж квартири у м. Полтава. та отримувала за місцем своєї роботи, оскільки на підтвердження цього, останньою до суду не подано жодних належних та допустимих доказів.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала факту участі позивача ОСОБА_1 у покращенні спірного житлового будинку та господарських споруд, про що зазначила у своєму письмовому відзиві від 06.11.2019 року (т.1 а.с. 63-64). У суді вона пояснила, що така участь позивача була його допомогою, бо всі будівельні роботи оплачував чоловік її сестри, свідок ОСОБА_15 , разом з тим вказаний свідок при його допиті в суді чітко не зміг пояснити, які роботи були виконані у спірному будинку за його кошти, а зазначив, що кошти на придбання матеріалів для будівництва огорожі, даху, вікон, оздоблювальний будівельних матеріалів та придбання газового котла для опалення він не надавав, а тому за таких підстав вказані пояснення відповідача ОСОБА_2 суд розцінив критично.

Як вбачається з висновку експерта № 34-19 від 12.08.2019 року судовим експертом Авдєєвим А.К., за результатами оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження, загальна вартість робіт, що виконані у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за час спільного проживання сторін становить 465 328 грн., що відповідає 12/25 частині (т.1 а.с. 33-39).

Судом першої інстанції також досліджено висновок експерта № 114, складений судовим експертом Федоровим Д.Ф. від 05.11.2019 року, з якого вбачається, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою, розташованих по АДРЕСА_1 складає 271 500 грн. (т.1 а.с. 84-95).

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_16 , який в свою чергу приведений судом до присяги, попереджений про кримінальну відповідальність, суду пояснив, що ринкова вартість завжди відрізняється від вартості проведених будівельних робіт, оскільки до проведення таких експертиз різні підходи та методики. При проведенні експертизи щодо оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження, враховуються затрати на будівництво, визначаються затрати понесені на будівництво, в тому числі і роботи. В той же час, при проведенні експертизи на предмет визначення ринкової вартості приймається до уваги і ситуація на ринку нерухомості, зокрема, і ринкова ситуація у відповідній місцевості, регіоні, технічних характеристик, стан об`єкта дослідження.

Відповідачем ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Дігтярь Л.А. не заперечувалися відомості, зазначені у висновках експертів, на їх спростування не подавалися докази, клопотання про проведення повторних відповідних експертиз не заявлялись.

Отже, приймаючи вище викладене, беручи до уваги те, що під час спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю, за спільні кошти, спільною працею сторони істотно покращили спірний житловий будинок шляхом його добудування, при цьому ввівши в експлуатацію, що є ознакою покращення його якісних характеристик, а отже збільшили своєю спільною працею вартість, такого, суд прийшов до висновку, що частина майна в межах його покращення є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому позов в частині визнання за позивачем 12/50 частини цього спірного майна підлягає задоволенню.

Згідно пояснень експерта ОСОБА_16 в суді, суд встановив, що вартість робіт, що виконані в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на проведення оціночно будівельно - технічного дослідження житлового будинку складає 465 328 грн, що відповідає 12/25 частині вартості вказаного домоволодіння, а тому частка вартості домоволодіння, яка належить позивачу становить 12/50, а частка вартості зазначеного домоволодіння, яка належить відповідачу ОСОБА_2 становить 38/50.

Вказане домоволодіння побудоване на земельній ділянці належній відповідачеві ОСОБА_2 , право власності на яку зареєстровано за нею 26.01.2016 року, яка має площу 0,1993 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5321084901:01:001:0519 (а.с. 16).

Як вбачається з належно завіреної копії архівного витягу, рішенням виконавчого комітету Стасівської сільської ради Диканського району Полтавської області від 16.03.2001 року ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 виділена земельна ділянка розміром 0,21 га під індивідуальне житлове будівництво та надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель на виділеній земельній ділянці (т.1 а.с.78).

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 має право на 12/50 частин домоволодіння, що становить 1/2 частину покращень у житловому будинку належному відповідачеві ОСОБА_2 , така частина є спільною сумісною власністю, яка набута ними під час проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, а також приймаючи до уваги те, що при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 12/50 частин земельної ділянки, на якій розташоване спірна частина нерухомого майна.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Питання про визнання майна, що належить на праві особистої власності одному з подружжя, їх спільним сумісним майном вирішується у разі, якщо в період шлюбу суттєво збільшилася його цінність внаслідок трудових або грошових витрат другого з подружжя або їх обох. Вклад у покращення майна повинен бути вагомим, тобто таким, внаслідок якого суттєво збільшилася цінність майна.

Для застосування передбачених зазначеними нормами правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Наведене узгоджується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.

У справі, що переглядається, встановлено, що з 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджено показаннями свідків, актом та довідкою Стасівської сільської ради та поясненнями сторін по справі, які підтвердили факт спільного проживання, ведення спільного господарства, що сторони мали спільні витрати та домашнє господарство.

Під час спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти та спільною працею покращували житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Так, було зроблено перекриття будинку, підлога, дах з покрівлею, вставлені вікна, двері, електрозабезпечення, водопровід, каналізації, газопостачання, опалення, санвузол, здійснена прибудова до будинку та до літньої кухні, навіс, будівництво воріт з хвірткою, огорожі, вигребу та вимощення. Крім того, у вказаний період будинок був введений в експлуатацію.

Відповідно висновку експерта № 34-19 від 12.08.2019 загальна вартість робіт, що виконані в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 під час сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складає 465 328 грн., що відповідає 12/25 частині.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що частина майна в межах покращення належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 12/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що вказані покращення спірного домоволодіння були проведені за особисті кошти ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки остання не надала належних та допустимих доказів (фіскальні чеки, наряди, банківські виписки, договори підряду тощо) про те, що саме відповідач придбавала будівельні матеріали та оплачувала будівельні роботи, вона не спростувала презумпцію спільного права власності на вказане майно, у справі відсутні докази на підтвердженні таких доводів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Оскільки ОСОБА_17 не надала достатніх доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_1 під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу не склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони не були пов`язані спільним побутом, не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет, а також не мали взаємні права та обов`язки, а проведені у спірному домоволодінні покращення були проведенні лише за її власні кошти, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для врахування доводів апеляційної скарги в цій частині.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 12.08.2019 р., проведеного експертом Авдєєвим А.К., оскільки, як вбачається зі змісту рішення, суд першої інстанції дав правову оцінку як вказаному висновку, так і висновку експерта Федорова Д.Ф. від 05.11.2019 р., експерт ОСОБА_16 був допитаний безпосередньо судом першої інстанції у судовому засіданні, був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта, тому не вбачається підстав для визнання висновку неналежним та недопустимим доказом. 

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  – залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року – залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

               Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов