ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 серпня 2020 року           справа №360/2155/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю представника відповідача - Вірченко Ю.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року (повний текст складено 10 липня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/2155/20 (суддя І інстанції – Захарова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача - Апеляційний суд Луганської області, про визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

01 червня 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог,  просила суд: 1) визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. № 56028560 від 30 квітня 2020 року, якою повернуто стягувачу, ОСОБА_1 , без виконання на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавчий лист № 812/1536/17, виданий 21 січня 2018 року Луганським окружним адміністративним судом на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі № 812/1536/17, якою зобов`язано апеляційний суд Луганської області провести з ОСОБА_1 , повний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити належну компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011 - 03.06.2012 у кількості 42 календарні дні та з 04.06.2013 - 03.06.2014 у кількості 42 календарні дні, шляхом перерахування належних сум на рахунок у банківській установі згідно з відомостями у бухгалтерії апеляційного суду Луганської області; 2) зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити виконавче провадження за виконавчим листом № 812/1536/17, виданим 21 січня 2018 року Луганським окружним адміністративним судом на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі № 812/1536/17, якою зобов`язано апеляційний суд Луганської області провести з ОСОБА_1 , повний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011 - 03.06.2012 у кількості 42 календарні дні та з 04.06.2013 - 03.06.2014 у кількості 42 календарні дні, шляхом перерахування належних сум на рахунок у банківській установі згідно з відомостями у бухгалтерії апеляційного суду Луганської області.
В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. № 56028560 від 30 квітня 2020 року виконавчий лист № 12/1536/17, виданий 21 січня 2018 року Луганським окружним адміністративним судом на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі № 812/1536/17, якою зобов`язано апеляційний суд Луганської області провести з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011 - 03.06.2012 у кількості 42 календарні дні та з 04.06.2013 - 03.06.2014 у кількості 42 календарні дні, шляхом перерахування належних сум на рахунок у банківській установі згідно з відомостями у бухгалтерії апеляційного суду Луганської області, повернуто стягувачу, тобто ОСОБА_1 без виконання на підставі пункту 9 частини першої статті 37Закону України “Про виконавче провадженні”.
Позивач зазначає, що зі змісту зазначеної постанови, державним виконавцем після відкриття виконавчого провадження у повній мірі не прийнято передбачених законом дій для примусового виконання вказаного рішення суду, внаслідок чого на даний час воно залишається невиконаним, що суперечить Конституції України та діючому на її основі законодавству, і взагалі здоровому глузду - за наявності судового рішення, яке набрало чинності, стягувачеві рекомендовано звертатися до суду ще раз з таким же позовом вже до іншої особи.
Позивач вказує, що під час виконавчого провадження, яке тривало більше двох років, тобто понад спливу розумних строків, виконавець фактично не приймав ніяких дійових заходів щодо виконання зазначеної постанови суду, спромігся лише за вказаний період двічі накласти штраф на боржника, з яких один було скасовано судом. Також виконавець належним чином не виявив розмір нарахованої суми компенсації, яка підлягає виплаті, зазначивши у оскаржуваній постанові, що така сума складає всього 24987,06 грн, що не відповідає дійсності, оскільки боржником при розгляді заяви у справі № 812/1536/17 про заміну способу та порядку виконання рішення суду надавалися довідки-розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки на момент звільнення 05.04.2017 стягувача, а саме: від 19.04.2018 № 5/592/2018 сума компенсації за період з 04.06.2011 - 03.06.2012 становить 24987,06 грн, та від 19.04.2018 № 5/593/2018 сума компенсації за період з 04.06.2013-03.06.2014 становить 24987,06 грн, що свідчить про те, що виконавець не знає матеріалів виконавчого провадження, або і не витребував від боржника достовірну інформацію з цього приводу. Сам виконавець ніяких заходів для вирішення питання, щодо зміни порядку та способу виконання зазначеною постанови суду та виконавчого листа, для його виконання у порядку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 не приймав, з такою заявою до суду у встановленому порядку не звертався, обмежився тим, що таке звернення мало місце з боку боржника, якому у цьому відмовлено, та боржником повідомлено стягувача про можливість такого звернення з його боку. При цьому не врахував, що у стягувача не було підстав звертатися до суду з аналогічною заявою, оскільки судом вже було прийнято за заявою боржника рішення про відмову у такій заміні.
Позивач також вважає, що виконавець у даному випадку неправильно застосував пункт 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”.
Позивач зазначає, що виконавче провадження відкрито 21 березня 2018 року і до 30 квітня 2020 року виконавцем ніяких реальних дій по виконанню рішення суду не проводилося, крім накладення штрафу на боржника, що само по собі жодним чином не захищає право стягувача на отримання коштів (аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного суду України від 24.03.2015 по справі № 21-66а15, від 30.06.2015 по справі № 21-1044а15 та від 30.06.2015 по справі № 21-660а15), також, на думку позивача, виконавцем порушено всі розумні строки для виконання судового рішення. 
Таким чином позивач вважає, що виконавцем допущена протиправна бездіяльність при виконанні вказаної постанови суду.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі № 360/2155/20 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. № 56028560 від 30 квітня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити виконавче провадження за виконавчим листом Луганського окружного адміністративного суду № 812/1536/17 від 21 січня 2018 року щодо зобов`язання Апеляційного суду Луганської області провести з ОСОБА_1 , повний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011 - 03.06.2012 у кількості 42 календарні дні та з 04.06.2013 - 03.06.2014 у кількості 42 календарні дні, шляхом перерахування належних сум на рахунок у банківській установі згідно з відомостями у бухгалтерії апеляційного суду Луганської області відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Також, в апеляційній скарзі зазначено, що державним виконавцем здійснено необхідні та можливі дії щодо примусового виконання виконавчого документу, передбачені Законом «Про виконавче провадження» з метою виконання рішення саме зобов`язального характеру.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року у справі № 812/1536/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково,  визнано протиправними дії апеляційного суду Луганської області щодо відмови у проведенні із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з посади судді, у нарахуванні та виплаті належної грошової компенсації за невикористані дні відпусток, зобов`язано апеляційний суд Луганської області провести із ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011 - 03.06.2012 у кількості 42 календарних дні, та з 04.06.2013 - 03.06.2014 у кількості 42 календарних дні, шляхом перерахування належних сум на рахунок в банківській установі згідно відомостей у бухгалтерії апеляційного суду Луганської області.
21 січня 2018 року стягувачу виданий виконавчий лист по адміністративній справі №812/1536/17 (т.1 арк. спр. 146, зв. бік, 147).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Магда С.Г. від 21 березня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56028560 з примусового виконання виконавчого листа № 812/1536/17 від 25.01.2018 (т.2 арк. спр. 9-10).   
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 27.04.2018 (з урахуванням ухвали Луганського окружного адміністративного суду про виправлення описки від 11.05.2018) задоволено заяву боржника апеляційного суду Луганської області про зміну способу і порядку виконання вказаного судового рішення, змінено спосіб і порядок виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у справі № 812/1536/17 в частині проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільнені, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпусток за раніше відпрацьований час у період з 04.06.2011-03.06.2012 у кількості 42 календарних дні, та з 04.06.2013-03.06.2014 у кількості 42 календарних дні шляхом стягнення коштів на користь позивача з рахунку ДСА України за бюджетною програмою 0501150 “Виконання рішення судів на користь суддів та працівників апаратів судів” у порядку, передбаченому статтею 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (т.2 арк. спр. 54-59, 65-67). 
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.06.2018 ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 27.04.2018 у справі № 812/1536/17 про зміну способу та порядку виконання судового рішення скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні заяви відмовлено (т.2 арк. спр. 88-92).
05.10.2018 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Руденко В.В. за невиконання рішення суду на боржника Апеляційний суд Луганської області накладений штраф у розмірі 5100,00 грн (т.2 арк. спр. 95-96). 
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 у справі № 812/1536/17 відмовлено в задоволенні заяви боржника апеляційного суду Луганської області про роз`яснення постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.06.2018, прийнятої за результатами розгляду апеляційної скарги Державної судової адміністрації України на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 27.04.2018 про зміну способу та порядку виконання рішення у справі № 812/1536/17.
В матеріалах виконавчого провадження наявні довідки-розрахунку нарахованої компенсації за невикористані дні відпустки на момент звільнення стягувача № 5/592/2018 від 19.04.2018 сума компенсації за невикористані дні відпусток за період з 04.06.2011-03.06.2012 становить 24987,06 грн, та № 5/593/2018 від 19.04.2018 за період з 04.06.2013-03.06.2014 становить 24987,06 грн (т.2 арк. спр. 15-18).
Листом від 15.11.2018 за № 1/160/18 боржник звернувся до ДСА України із запитом на виділення фінансування нарахованої суми для виплати для виконання судового рішення (т.2 арк. спр. 161-162). 
Листом від 17.12.2018 за № 11-26462/18 ДСА України повідомила боржника апеляційний суд Луганської області про необхідність звернення стягувача або виконавця до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання судового рішення шляхом списання нарахованої Апеляційним судом Луганської області суми коштів з бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів”, розпорядником якої є ДСА України (т.2 арк. спр. 168-169).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 26.12.2018 ВП №56028560 за невиконання рішення суду на боржника накладено штраф у розмірі 10200 грн. та зобов`язано боржника виконати судове рішення протягом десяти робочих днів (т.2 арк. спр. 112-113). 
Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 у справі № 360/557/19 постанова державного виконавця про накладення штрафу від 26.12.2018 ВП № 56028560 визнана протиправною та скасована (т.2 арк. спр. 155-162).
Листом від 08.01.2019 боржник апеляційний суд Луганської області повідомив стягувача про необхідність звернення до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання судового рішення шляхом списання нарахованої Апеляційним судом Луганської області суми коштів з бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів”, розпорядником якої є ДСА України для належного виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у справі № 812/1536/17. Вимогою від 07 квітня 2020 року виконавець встановив боржнику строк для виконання зазначеного судового рішення до 07 травня 2020 року (т.2 арк. спр. 166-167). 
30 квітня 2020 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магдою С.Г. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - виконавчого листа № 812/1536/17, виданого Луганським окружним адміністративним судом 25.01.2018, на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” (т.2 арк. спр. 307-314).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно із статтею 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII “Про виконавче провадження” (далі - Закон № 404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” (частина першої статті 5 Закону № 1403-VIII).
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження зокрема, має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Статтею 37 Закону № 1404-VIII визначені підстави повернення виконавчого документу стягувачу. 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
В постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 30 квітня 2020 року ВП №56028560 зазначено, що після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймалися заходи до виконання боржником зазначеного рішення суду, встановлювався боржнику строк для його виконання, постановою від 05.10.2018 на боржника накладався штраф у сумі 5100,00 грн, встановлювався новий строк для виконання рішення суду, постановою від 25.12.2018 повторно накладався штраф у розмірі 10200,00 грн, який скасовано рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 з тих підстав, що боржник постанову Луганського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у справі № 812/1536/17 в частині нарахування суми невиплаченої компенсації за невикористані дня відпусток виконав, нарахував суму компенсації 24987,06 грн, що стосується виконання постанови в частині виплати нарахованої суми компенсації, то таке виконання має здійснюватися в межах визначеного постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 порядку, який передбачає списання коштів Державною казначейською службою України з державного органу на користь судді за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів”. Боржник для виконання рішення суду в частині виплати нарахованої суми: звертався до суду з заявою про заміну способу та порядку виконання судового рішення; звертався з листом до ДСА України про виділення фінансування нарахованої суми для виплати стягувачеві, на що отримав відмову з роз`ясненням, що стягувачеві або державному виконавцю слід звернутися до суду про заміну способу та порядку виконання рішення суду шляхом списання нарахованої апеляційним судом Луганської області суми коштів з бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів”, розпорядником якої є ДСА України; направляв таку пропозицію стягувачеві. Таким чином, невиконання боржником рішення суду в частині виплати нарахованої суми має місце не з вини боржника, тому є підстави для повернення виконавчого листа стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону Україні “Про виконавче провадження”.
При цьому, як вбачається з оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець зазначив, що  стягувачу необхідно звернутись до суду із позовом про стягнення нарахованих коштів з Державної судової адміністрації України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів” та, в подальшому, звернутись з виконанням рішення суду про стягнення зазначених коштів до Державної казначейської служби України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Суд зазначає, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.02.2020 ВП №61099146, в якій описуються заходи з виконання судового рішення, фактично не містить жодного зазначення яка саме підстава застосовується державним виконавцем, з якою пункт 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу.
Щодо повернення виконавчого документу відповідачем на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” суд зазначає наступне. 
Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, статус якої має боржник, встановлено статтею 4 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” від 5 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).
Відповідно до частини першою статті 4 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України “Про виконавче провадження”, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. 
У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина друга статті 4 Закону № 4901-VI). 
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 4901-VI протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача. 
Аналіз статті 4 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” в контексті визначеної в преамбулі мети його прийняття, дає підстави для висновку, що невиконання в межах процедури примусового виконання згідно Закону України “Про виконавче провадження” рішення суду, зумовлює його виконання за рахунок коштів, передбачених відповідною бюджетною програмою, у випадках встановлення державним виконавцем підстав для повернення виконавчого документа стягувачу на підставі підпункту 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Суд першої інстанції зазначив, що погоджується з доводами позивача, що державний виконавець, отримавши від боржника відомості про нарахування належної суми компенсації, та визнавши, що мають місце обставини передбачені пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”, повинен прийняти заходи до виконання судового рішення у порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, що ним не виконано.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, шо відповідачем прийнято оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” неправомірно, без дотримання положень статті 4 Закону № 4901-VI.
З матеріалів справи вбачається, що вимогою від 07.04.2020 державний виконавець просив боржника и стягувача надати інформацію щодо виконання рішення суду у строк до 7 травня 2020 року (т.1 арк. спр. 12). Разом з тим, до спливу вказаного строку, державним виконавцем 30 квітня 2020 року було винесено оскаржувану постанову про повернення виконавчого листа без виконання стягувачу, що свідчить про передчасність її прийняття.
Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У пунктах 46, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Варто також зауважити, що у справах “Шмалько проти України”, “Іммобільяре Саффі проти Італії” ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. 
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) “Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень” КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх “ex-officio”. Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
З огляду на зазначене, посилання відповідача в постанові про повернення виконавчого документу на необхідність звернення стягувача з новим позовом про стягнення нарахованих коштів з Державної судової адміністрації України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів” та, в подальшому, звернутись з виконанням рішення суду про стягнення зазначених коштів до Державної казначейської служби України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, суд визнає необґрунтованими.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частини друга статті 77 КАС України).
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача не надав і не довів наявності підстав для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.04.2020 ВП № 56028560.
В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача поновити виконавче провадження за виконавчим листом № 812/1536/17, виданим 21 січня 2018 року Луганським окружним адміністративним судом, рішення суду  позивачем не оскаржується, а тому з урахуванням частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційним судом не переглядаються. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі № 360/2155/20 - залишити без задоволення.           
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі № 360/2155/20 - залишити без змін.               
Повне судове рішення складено 06 серпня 2020 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В.Сіваченко