Ухвала
 
11 вересня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 473/262/18
провадження № 61-9652ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ: 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4 . Після її поховання брат ОСОБА_5 вказав, що спадщину після смерті матері, а саме - земельну ділянку площею 9,11 га, яка знаходиться на території Новоселківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області він оформить на себе. У грудні 2017 року від іншого брата ОСОБА_6 їй стало відомо, що ОСОБА_5 , який помер у 2011 році, спадщину на себе не оформив, оскільки за життя, 25 жовтня 2002 року її матір`ю складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П. О., та відповідно до якого всю належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 9,11 га, що розташована на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області заповідала дружині брата - відповідачу ОСОБА_3 . Вважала, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки за життя її мати страждала на розсіяний склероз, який вплинув на її психічний стан. Вказувала, що у 2005 році мати не впізнавала родичів, не могла пригадати де вона знаходиться та хто вона, а тому це дає підстави вважати, що через хворобу вона не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями. Враховуючи вищенаведене та уточнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 25 жовтня 2002 року і зареєстрований приватним нотаріусом Платовською П. О. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року у справі призначена посмертна судова психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Миколаївській обласній психіатричній лікарні. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у червні 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у вищевказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, але який не може перевищувати десять днів з дня закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема запропоновано заявнику надати касаційну скаргу в новій редакції, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У строк, визначений в ухвалі до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема касаційна скарга в новій редакції.
Підставами касаційного оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема зазначає, що судами необґрунтовано відхилено клопотання про призначення повторної експертизи та залучення доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
Оскільки недоліки касаційної скарги усунуто, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.
 
Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року.
 
Витребувати з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 473/262/18.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:          	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик