ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5478/20 Справа № 203/1990/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 27 травня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 27 травня 2011 року згідно якої отримала кредит у розмірі 17 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 21 травня 2019 року має заборгованість в сумі 54 481, 59 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в сумі 28186 грн. 96 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9535 грн. 87 коп., пені за прострочення зобов`язання в сумі 13088 грн. 21 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в розмірі 600 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 2570 грн. 55 коп, які позивач просить стягнути на свою користь.
Не погодившись із позовними вимогами, ОСОБА_1 звернулася із зустрічними позовними вимогами посилалась на те, що є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та на її ім`я банком було емітовано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , яку вона використовувала у власних потребах. За весь час використання вона не передавала банківську картку, стікер PayPass, ПІН, які зберігаються в неї, нікому не передавала інформації про паролі та коди входу до спеціальних програм Інтернет банкінгу, номеру телефону, що використовувався як основний засіб отримання інформації від банку і може її ідентифікувати як клієнта банку. 
17 липня 2018 року вона поїхала до своє доньки у м.Сімферополь де перебувала до 05 серпня 2018 року, після чого повернулась до м.Дніпро. З метою ідентифікації її як клієнту банку, вона використовує номер телефону, який обслуговується ПрАТ «Київстар» та зазначений номер, включаючи доступ до мережі Інтернет, не обслуговується на території АР Крим. Банк також не здійснює своєї діяльності на території АР Крим. 
Отже, під час перебування в АР Крим вона не мала фізичної змоги виконувати будь-які операції з переміщенням грошових коштів, що перебували на рахунку. Повернувшись до м.Дніпро, вона не використовувала банківську картку до 24 серпня 2018 року. Проте, 24 серпня 2018 року під час проби її використання, отримала інформацію про наявність на рахунку заборгованості. Звернувшись до відділення банку вона отримала виписку по рахунку, в якому була зазначена сума заборгованості в розмірі 16 999,92 грн. 
На її звернення щодо невикористання цих коштів та проведення внутрішнього розслідування, 28 серпня 2018 року представником служби безпеки банку в телефонному режимі їй було повідомлено, що грошові кошти було переведено на адресу третьої особи і банк не вбачає наявності викрадення грошових коштів. Лише 12 жовтня 2018 року банком було надано відповідь щодо здійснення внутрішнього розслідування та рекомендовано звернутись до правоохоронних органів. В подальшому за вказаним фактом Чечелівським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12018040680001978, яке на теперішній час триває. 
На її подальші звернення щодо проведення неупередженого внутрішнього розслідування та повернення коштів, банк листом від 02 травня 2019 року повідомив, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Приват24 (мобільний додаток) через пристрій Lenovo A328i, b Client IP 46.219.248.19. Але в неї немає такого пристрою та вона не використовувала таку ІР адресу. Таким чином, оскільки перебуваючи на території АР Крим вона фізично не могла здійснювати будь-які операції з грошовими коштами та розрахунковим рахунком, вважає, що банком була розголошена банківська таємниця і стороні особи, дізнавшись реквізити її картки, списали кошти з її рахунку. 
Внаслідок допущеного банком порушення і несанкціонованого списання з її карткового рахунку грошових коштів, їй було завдано збитків в сумі 16 999 грн. 22 коп. Також зазначила, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку не містять її підпису та з нею не погоджувались. Тому вважає, що нараховані банком штрафні санкції у вигляді збільшення тіла кредиту, нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту, пеня та штрафи не можуть бути нараховані та стягнуті з неї. 
Посилаючись на вказані обставини  ОСОБА_1  просила відмовити в задоволенні позовних вимог банку, задовольнити її зустрічні позовні вимоги та стягнути з банку на її користь 16 999 грн. 22 коп., як необгрунтовано списаного тіла кредиту.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на теперішній час факт правомірності використання кредитних коштів є предметом перевірки в рамках кримінального провадження та сторонами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин використання цих коштів, наявності або відсутності вини працівників банку або відповідача ОСОБА_1 , тому заявлені банком вимоги та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , є передчасними та недоведеними.
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити первісний позов.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідач не заперечувала факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, у встановленому законом порядку даний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін.
Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» надало копію анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 від 27 травня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої відповідач виявляє бажання оформити на своє ім"я банківську карту "Універсальна" (а.с.18).
Зазначена вище анкета - заява не містить умов щодо розміру тіла кредиту (кредитного ліміту), строку дії кредитного договору, розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, неустойки.
Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, якими передбачено, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку – 50 років, та інші умови, - відповідачем не підписані. 
Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.
На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 27 травня 2011 року, згідно якого, станом на 21 травня 2019 року існує заборгованість в сумі 54 481, 59 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в сумі 28186 грн. 96 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9535 грн. 87 коп., пені за прострочення зобов`язання в сумі 13088 грн. 21 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в розмірі 600 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 2570 грн. 55 коп.
Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” та зустрічних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав їх передчасними та недоведеними, оскільки факт правомірності використання кредитних коштів в сумі 16 999 грн. 92 коп. є предметом перевірки в рамках кримінального провадження №12018040680001978 та сторонами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин використання цих коштів, наявності або відсутності вини працівників банку або відповідача ОСОБА_1 .
В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.
Із вказаними висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 27 травня 2011 року розмір процентів за користування кредитом та неустойка (пеня, штрафи) не зазначений.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути неустойку.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 травня 2011 року, посилався на та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частину кредитного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 травня 2019 року) кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
Суд зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 травня 2011 року року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також неустойку.
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки (пені, штрафів), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 27 травня 2011 року року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.
Крім того, згідно змісту заявлених позовних вимог, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 0,00 грн., тобто відсутня. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки, а саме пені за прострочення зобов`язання в сумі 13088 грн. 21 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу у розмірі 600 грн., штрафу в сумі 500 грн., штрафу в сумі 2570 грн. 55 коп. 
Матеріали справи не містять доказів визнання відповідачем, зокрема факту погодження між сторонами розміру та порядку нарахування неустойки. 
Необхідно зауважити, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді- анкети заяви, підписаної сторонами не містить строку повернення кредиту.
Враховуючи, що фактично отримані та використані кошти відповідачем не повернуті, колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов язання виконати боржником обов язку з повернення фактично отриманих коштів. 
Виходячи з того, що останній раз ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою 16 листопада 2017 року, що також підтверджується випискою по кредитній картці, та наявність кримінального провадження № 12018040680001978, за фактом правомірності використання грошових коштів у розмірі 16 999, 92 грн., тобто тіла кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог банку.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ “ПриватБанк” в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида