КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/9082/2020
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

         06 серпня 2020 року                                                                    місто Київ
                                                                                              справа № 216/550/18
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                                       суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.
                       
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Медведського М.Д., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
                                                В С Т А Н О В И В:
В січні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 18 травня 2010 року у розмірі 26504,30 грн., яка  складається із: заборгованості за кредитом - 2022,80 грн.; заборгованості по відсотках за користування кредитом - 498,95 грн.; заборгованості за пенею - 22244,61 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 1238,30 грн. 
В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 18 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Вказував, що банк щодо зміни кредитного ліміту керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.
Зазначав, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті  складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачукредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідачазаборгованість за кредитним договором. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2020 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилався на те, що посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з`ясування обставин справи.
Вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, в порушення ст.ст.263-267 ЦК України, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, умовам договору щодо його дії та не перевірив належним чином строку дії кредитної картки.
Зазначав, що згідно з довідкою про карти клієнта видані за договором, основною карткою за договором є карта за №5457082993175574, яка надана клієнту у 2010 році, зі строком дії до 04/14. В подальшому, карта перевипущена та 28 травня 2013 року йому надана картка за № НОМЕР_1 , зі строком дії до 08/16, тобто до 31 серпня 2016 року.
Посилався на те, що про факт отримання кредитної картки № НОМЕР_1 , також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої чітко вбачається, що відповідач користувалася вказаною карткою, знімала кошти, здійснювала оплату в магазинах. Вказані операції є неможливими без фізичного пред`явлення кредитної картки.
Вказував, що останній платіж на погашення заборгованості за вказаною карткою проведено відповідачем у 2015 році у розмірі 100,00 грн.
Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, необгрунтованість, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи просив змінити рішення шляхом зміни його мотивувальної частини, а саме: зазначити, що положеннями для відмови у задоволенні позову є відсутність волевиявлення відповідача на прийняття і узгодження сторонами умов щодо сплати останнім відсотків і неустойки (штрафу і пені), в іншій частині рішення залишити без змін. 
На  обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що фактичні обставини і наявні в справі докази, дають підстави встановити, що між позивачем і відповідачем не було узгоджено ані суми кредиту, ані розміру відсотків за користування кредитом, ані розміру штрафних санкцій, при тому, що у якості неустойки позивач просить стягнути суму, що складає 1186% від визначеної рішенням суду заборгованості за кредитом. 
Вказував, що сума неустойки майже в 12 разів перевищує суму заборгованості за кредитом.
Вважає, що підставою для відмови в позові в частині вимог позивача щодо стягнення відсотків, неустойки, штрафу і пені має бути саме відсутність порушеного права.
Посилався на те, що позивачем в позовній заяві стверджується, що відповідач отримала кредитну карту «Універсальна», однак з копії анкети-заяви видно, що відповідач не замовляла такої послуги, оскільки місце, яке мало б бути позначено галочкою про замовлення такої послуги є вільним,  а також поля для встановлення ліміту, що повністю спростовує твердження позивача про отримання кредитної картки відповідачкою і погодження на кредитування на зазначених позивачем умовах.
Вказував, що відповідач дійсно стала клієнтом позивача в той день але щодо інших послуг, а саме: зарплатної картки, яка не передбачала можливості кредитування і встановлення лімітів.
Зазначав, що ані в анкеті-заяві, ані за посиланням https://privatbank.ua/termsне міститься жодних умов кредитування чинних на 18 травня 2010 року, в тому числі встановлення кредитного ліміту в 2500 грн., процентної ставки в 2,5 % на місяць, штрафу в розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів, комісій і пені, яку нарахував позивач. 
Вказував, що посилання у заяві про ознайомлення з умовами кредитування не може свідчити про ознайомлення і згоду відповідача саме на визначені в позовній заяві позивачем розмір відсоткової ставки, розмір штрафних санкцій, одностороннє підвищення відсотків позивачем і інших умов і положень.
Посилався на те, що ті умови, на яких відповідач отримала зарплатну картку не передбачали відсотків за користування коштами з картки, штрафних санкцій та можливості позивача їх змінювати в одностронньому порядку.
Вказував, що позивач не надав жодних доказів того, що відповідач користувалася саме кредитними коштами, коли і в який день вона їх використовувала, яку суму повернула.
Зазначав, що відповідач використовувала свої кошти, які роботодавець їй перераховувала в якості заробітної плати.
Посилався на те, що не може вважатися підтвердженням кредитних відносин витрачання грошових коштів з карти, оскільки в банківській картці неможливо відслідкувати чи гроші є особистими чи коштами, до яких на свій розсуд дав доступ банк.
Вказував, що відсутність згоди відповідача в анкеті-заяві на сплату відсотків, їх розмір, а також розмір неустойки є підставою для відмови в позові, з урахуванням розгляду спору в межах заявлених позовних вимог.
Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній вказував, що апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
Від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому позивач просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін. 
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строк позовної давності звернення з позовом до суду, оскільки позивач з 26 червня 2013 року був обізнаний про порушення свого права, а до суду з позовом про стягнення заборгованості останній звернувся лише у 01 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст.257 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
З матеріалів справи вбачається, що18 травня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ.
Вказана анкета-заява від 18 травня 2010 року містить анкетні дані ОСОБА_1 , її контактну інформацію та в ній зазначено, що відповідач отримала кредитну картку № НОМЕР_2 .
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в анкеті-заяві.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 18 травня 2010 року, у зв`язку із невиконанням умов договору у відповідача станом на 04 січня 2018 року виникла заборгованість у загальному розмірі 26504,30 грн., що складається із:
заборгованості за кредитом - 2022,80 грн.;
заборгованості по процентам за користування кредитом - 498,59 грн.;
заборгованості за пенею та комісією - 22244,61 грн.;
заборгованість по судовим штрафам - 1738,30.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до умов договору б/н  від 18 травня 2010 року, Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунку кредитної заборгованості повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом визначено періодичними щомісячними платежами.
Із матеріалів справи вбачається, що остання операція відповідачем ОСОБА_1 по картці № НОМЕР_2 була проведена 24 травня 2013 року.
Суд першої інстанції, встановивши, що останню операцію        ОСОБА_1 здійснила 24 травня 2013 року, то у розумінні ст.261 ЦК України позивач з 26 червня 2013 року був обізнаний про порушення свого права, однак з позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся у 01 лютого 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності відмовив у задоволенні позову.
Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі закінчується зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
З листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05 червня 2019 року №30.1.0.0/2-20180126/565 вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 18 травня 2010 року отримала картки: № НОМЕР_2 зі строком її дії до останнього дня 04.2014 року, а також картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 зі строком дії пере випущеної картки до останнього дня 04.2020 року (т1.а.с.124).
У анкеті-заяві від 18 травня 2010 року зазначено, що відповідач отримала кредитну картку № НОМЕР_2 . Отже, останнім днем її дії є 30 квітня 2014 року.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223 спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і  може передаватись у  власність  або  надаватися в користування клієнту відповідно до  умов  договору,  на  підставі  якого  надається  та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).
Договір укладається в письмовій формі. Умови договору   мають   бути   викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою  здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається  в  емітента,  а  другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі  спеціального  платіжного засобу  надати клієнту договір,  правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.
Кредитна схема передбачає здійснення  користувачем  платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія  під   операції  зі  спеціальними  платіжними засобами відкривається банком  на  визначений термін і в межах установленого  договором  ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка  відкривається  під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний  після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи  закінчення  терміну  дії  договору  на  вимогу користувача   видати  йому  довідку  про  повернення  спеціального платіжного засобу,  крім випадків передавання його  користувачу  у власність,  кредиту  та  процентів  за користування ним.
Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №471/1403/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 553/1449/16-ц, 23 січня 2019 року у справі №759/6799/15-ц.
Разом з тим, матеріали справи не містять письмових договорів, укладених між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 про встановлення кредитного ліміту на платіжні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , зокрема заяв на видачу кредиту, підписаних відповідачем.
А відтак, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що інші кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 видані в межах дії одного й того ж договору кредиту б/н від 18 травня 2010 року (термін дії якого закінчився 30 квітня 2014 року), у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати ці кредитні картки з кредитним договором №б/н від 18 травня 2010 року.
Тобто позивачем не доведено обставинперевипускукредитної платіжної картки № НОМЕР_2 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що у зв`язку із невиконанням умов договору у відповідача станом на 04 січня 2018 року виникла заборгованість, зокрема за тілом кредиту у розмірі 2022,80 грн.
На підтвердження розміру заборгованості АТ КБ «ПРИВАТБАВНК» надав два розрахунки заборгованості за договором №б/н від 18 травня 2010 року станом на 31 травня 2015 року та станом на 04 січня 2018 року
За умовами договору №б/н від 18 травня 2010 року відповідач зобов`язалася повернути банку отриманий кредит не пізніше останнього дня місяця дії картки № НОМЕР_2 - 30 квітня 2014 року.
З розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2015 року вбачається, що станом на 30 квітня 2014 року заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 1601,63 грн. 
Заперечуючи проти позову, відповідач власного розрахунку заборгованості не надала та не спростувала розрахунок заборгованості по тілу кредиту, наданий позивачем.
Посилання відповідача на те, що вона дійсно стала клієнтом банку 18 травня 2010 року, але щодо інших послуг, а саме: зарплатної картки, яка не передбачала можливості кредитування і встановлення лімітів колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2015 року та виписки по картці № НОМЕР_2 відповідач здійснювала витрати кредитних коштів та періодично вносила кошти на погашення кредиту.
Оскільки відповідач фактично отримала кредит, користувалася ним та періодично погашала заборгованість, колегія суддів приходить до висновку, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту, яка виникла станом на 30 квітня 2014 року у розмірі  1601,63 грн. протягом трьох років, тобто до 30 квітня 2017 року включно.
Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
27 вересня 2019 року представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.144).
Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернуся до суду з позовом до відповідача 29 січня 2018 року.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 29 січня 2018 року пропустив встановлений ч.1 ст.257 ЦК України строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, яка виникла станом на 30 квітня 2014 року у розмірі  1601,63 грн., отже у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.
Звертаючись до суду, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками, пенею та штрафи станом на 04 січня 2018 року.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Частиною 1 ст.625 ЦК Українипередбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц.
З листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05 червня 2019 року №30.1.0.0/2-20180126/565 вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 18 травня 2010 року отримала картку № НОМЕР_2 , зі строком її дії до 30 квітня 2014 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 30 квітня 2014 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.
При цьому, як вбачається з розрахунків заборгованості за договором б/н від 18 травня 2010 року відсотки за користування кредитом нараховувалися з 21 серпня 2012 року по 31 липня 2017 року, комісія та пеня нараховувалася з червня 2015 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору від 18 травня 2010 року, а саме після 30 квітня 2014 року, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред'являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ як невід'ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки  клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач на підтвердження своїх вимог надав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, у якій зазначена базова ставка на місяць, яка була встановлена для використання кредитних коштів - 2,5%.
Разом з тим, вказана довідка не містить підпису відповідача та в ній зазначено зовсім інший договір - SAMDN 55000033430541 .
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що  відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з'ясування змісту кредитного договору.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсоткам, пені та штрафів за період невиконання  зобов`язань за договором.
А відтак, доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що підписання Старовойтовою Н.В. анкети-заяви не є підтвердженням факту ознайомлення останньої з умовами кредитного договору, оскільки вона містить даних про умови кредитування, в тому числі - кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір пені та штрафів знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове.
 
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
  
Головуючий:
 
Судді: