ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«30» червня 2020 року
м. Харків
справа № 638/6007/20-ц
провадження № 22ц/818/3608/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -   Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня»,
третя особа - Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №8»
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року в складі судді Аркатової К.В.
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», третя особа: Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №8» про визнання дій незаконними, стягнення матеріальної та моральної шкоди та просила визнати незаконними дії Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» щодо не направлення її на медико-соціальну експертну комісію та задовольнити її вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 103 344,48 грн та моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою судді Царькова Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

Вказала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спір між сторонами про той самий предмет вже вирішено, оскільки позов у цій справі та позов у справі № 638/6372/19 не є тотожними, відрізняються за предметом та учасниками справи. Інші доводи апеляційної скарги стосуються незаконності та необґрунтованості судових рішень у справі № 638/6372/19.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

26 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що ця справа від справи, яку вже розглянуто, різніться тільки в сумі відшкодування та наявності третьої особи, тому підприємство вважав, що позов є тотожнім з вже розглянутим.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно – задовольнити, ухвалу судді – скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами вже вирішений спір про той самий предмет, і позови повністю збігаються за матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, тому необхідно відмовити у відкритті провадження у справі.

Однак, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили. У цих випадках спір остаточно вирішено судом і повторне звернення до суду не допускається.

Відповідне тлумачення викладено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року у справі № 376/377/18-ц, провадження № 61-36015ск18.

Згідно наведеної норми суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають зі складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В). 

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», третя особа: Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №8» про визнання дій незаконними, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що неправомірними діями відповідача їй завдано матеріальної та моральної шкоди, оскільки її вчасно не направили на медико-соціальну експертну комісію для встановлення групи інвалідності. Зазначила, що з вини лікарів її здоров`ю завдано шкоди, а саме пошкоджено сечовий міхур, у зв`язку з чим вона вимушена була тривалий час лікуватися, зокрема, за кордоном, постійно придбавати ліки та засоби гігієни, що призвело до значних матеріальних втрат. Крім того, вона втратила робочий стаж, не мала відрахувань до Пенсійного фонду України, не мала пенсії по інвалідності. Через зазначені обставини змінився звичайний уклад її життя, та їй спричинено моральної шкоди. 
Також, з матеріалів справи вбачається, що у 2019 році ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом у справі № 638/6372/19 до Комунального підприємства охорони здоров`я «Обласної клінічної лікарні-центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» післяклінічного відділення про визнання дій неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди та просила стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 26 878,24 грн. 

В обґрунтування вимог у справі № 638/6372/19 посилалась на те, що 19 червня 2012 року Харківською міською поліклінікою №8 її направлено до Харківської обласної лікарні для вирішення питання та направлення на МСЕК. Проте, 21 червня 2012 року після проведення обстеження їй видано виписку з протоколу № 175 про відсутність підстав для направлення на МСЕК. Однак, у 2014 році фактично підтверджено, що вона мала бути направлена на МСЕК ще у 2012 році. Вказала, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй не визначена група інвалідності у 2012 році, через що вона не отримувала пенсію та фактично не мала змогу працювати, з 13 березня 2012 року по 25 лютого 2014 року була позбавлена засобів для існування, у зв`язку з чим зазнала моральних страждань.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено (а. с. 84-94). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у зазначеній справі.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви у даній справі ОСОБА_1 заявлено вимоги, відмінні від заявлених у справі № 638/6372/19. Так, у справі № 638/6372/19 ОСОБА_1 просила стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 26 878,24 грн, натомість у даній справі нею заявлено вимоги про визнання незаконними дій Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» щодо не направлення її на медико-соціальну експертну комісію та відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 103 344,48 грн та моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн.

Як на підстави позову у даній справі, крім іншого, ОСОБА_1 посилалась на спричинення шкоди її здоров`ю та необхідність тривалого коштовного лікування, оскільки належної медичної допомоги, на її думку, їй надано не було.

Таким чином, предмети та підстави позовів у цих справах відрізняються.

Крім того, у даній справі позивачкою залучено третю особу - Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №8».

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що позови повністю не співпадають за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Рішення у справі 638/6372/19, яке набрало законної сили, хоч і ухвалене у справі між тими самими сторонами, однак предмет, підстави і вимоги у даній справі не співпадають повністю з позовом, заявленим ОСОБА_1 у цій справі. 

Оскільки склад учасників справи, предмети та підстави поданих позовів не є тотожними, підстав для відмови у відкритті провадження у справі за пунктом 2 частини 1 статті 186 ЦПК України немає.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для її скасування.

 Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами  ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року – скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський 

                                                               В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.