ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 808/353/17
адміністративне провадження № К/9901/16312/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання незаконним та скасування рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Чабаненко С.В., Прокопчук Т.С., Шлай А.В. від 5 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області (далі - ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 000011 від 26 серпня 2016 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи частини першої статті 16 Закону України «Про рекламу» та пункту 14.7 Порядку розміщення об`єктів зовнішньої реклами в м. Бердянськ, затвердженого рішенням шістдесят першої сесії Бердянської міської ради VI скликання від 30 липня 2015 року № 10 (далі - Порядок № 10), та вважає, що з системного аналізу зазначених норм вбачається, що тимчасова виносна конструкція типу «штендер», яка має горизонтальну проекцію не більш ніж 1 м та площу кожної сторони зображення, що значно не перевищує 1 м, не потребує отримання дозволу на її розміщення. Зазначений вище порядок містить лише заборону розміщення таких «штендерів» на пішохідних доріжках, алеях та зелених насадженнях. Вказує, що розміщена позивачем виносна конструкція має тип «штендер», габарити 0,9 * 0,7 м та містить інформацію про фітнес-центр «KotenGym», який розміщено безпосередньо біля входу в фітнес-центр «KotenGym».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року у задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення від 26 серпня 2016 року № 000011, яким до позивача застосовано штраф за порушення законодавства про рекламу в сумі 5083,00 грн, прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив зі змісту рішення № 000011 від 26 серпня 2016 року, яким за результатами розгляду справи встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 частини першої статті 16 Закону України «Про рекламу», однак фактично позивач вчинила порушення частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу». При цьому суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що суд першої інстанції в даному випадку фактично перебрав на себе дискреційні повноваження відповідача в частині встановлення порушень законодавства про рекламу позивачем, погодившись з доводами відповідача щодо технічної помилки в оскаржуваному рішенні відповідача стосовно незазначення в рішенні про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу».
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ГУ Держпродспоживслужба в Запорізькій області звернулося з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та відмовити у задоволенні позову.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки тому, що розміщення рекламоносія здійснено позивачем з порушенням частин першої та третьої статті 16 Закону України «Про рекламу», оскільки такий засіб розміщено без отримання дозволу та на пішохідній доріжці.
Крім того, скаржник зазначає, що допущення технічної помилки та незазначення у протоколі та рішенні про накладення штрафу № 000011 від 26 серпня 2016 року частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу» не спростовує факту вчиненого правопорушення, що доведено належними та допустимими доказами.
Від ФОП ОСОБА_1 заперечення або відзиву на касаційну скаргу ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 17 серпня 2017 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в адміністративній справі № 808/353/17, витребувано матеріали адміністративної справи та надано сторонам строк для подання заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року прийнято до свого провадження адміністративну справу № 808/353/17 за касаційною скаргою ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області суддею-доповідачем Берназюком Я.О.
Учасники справи письмових клопотань до суду касаційної інстанції не направляли.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 28 липня 2016 року головним спеціалістом Управління захисту споживачів ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області Пакетою Е.В. складено протокол про порушення законодавства про рекламу № 000001, в якому встановлено порушення частин першої та третьої статті 16 Закону України «Про рекламу». Зокрема, в протоколі зазначено, що по пр. Азовському, 47 в м. Бердянську розташована зовнішня реклама у вигляді металевих щитів із інформацією «Територія красоти», «KotenGym». Рекламні носії розміщені без дозволу виконавчого органу міської ради на пішохідній доріжці та належать ФОП ОСОБА_1 .
Протокол про порушення законодавства про рекламу № 000001 від 28 липня 2016 року містить помітку про відмову від його підписання та отримання примірника. Крім того, в протоколі зазначено, що розгляд справи про порушення законодавства про рекламу, призначено на 26 серпня 2016 року о 10 год. 00 хв.
На підставі протоколу про порушення законодавства про рекламу від 28 липня 2016 року в.о. начальника ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області прийнято рішення № 000001 від 10 серпня 2016 року про початок справи про порушення законодавства про рекламу відносно ФОП ОСОБА_1 
26 серпня 2016 року відповідачем прийнято рішення № 000011 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, яким за порушення частини першої статті 16 Закону України «Про рекламу» накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 5083,00 грн.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд від 5 липня 2017 року не відповідає, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Повноваження відповідача у спірних правовідносинах визначаються, зокрема, законами України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», «Про рекламу» (тут і далі - у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). 
Статтею 1 Закону України «Про рекламу» визначено, що реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.
Цією ж статтею передбачено, що зовнішня реклама - це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Згідно з положеннями частини сьомої статті 8 Закону України «Про рекламу» розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.
Положеннями частини шостої статті 9 Закону України «Про рекламу» встановлено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.
З аналізу вказаних правових норм вбачається, що інформація про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, а також інформація, розміщена на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу у таке приміщення, яка не містить закликів придбавати товар або послугу, що реалізується суб`єктом, не є рекламою у розумінні частини сьомої статті  8  та частини шостої статті  9 Закону України «Про рекламу».
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 323/1360/17(2-а/323/37/17), від 18 грудня 2019 року у справі № 809/459/18, від 27 лютого 2020 року у справі № №405/4704/15-а (2-а/405/85/16), від 25 березня 2020 року у справі № 461/4489/16-а.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, спірна конструкція має наступні ознаки реклами: про особу - наявний у сюжеті торгівельної марки KotenGym, посилання на веб сторінку Інтернет www.kotengym.com через яку можна отримати інформацію про власника торгівельної марки, мережу та послуги фітнес центрів «KotenGym»; про товар ( у розумінні статті1 Закону) - «кроссфіт» (брендові система підготовки), час та місце проведення заходу, що також підтверджується експертним висновком № 04-03/17 експертної комісії при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнська рекламна коаліція».
На цій підставі колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що розміщена конструкція має ознаки зовнішньої реклами у розумінні статті 1 Закону України «Про рекламу». 
Відповідно до частини першої статті 16 вказаного Закону розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
За приписами частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу» забороняється розташовувати засоби зовнішньої реклами, зокрема, на пішохідних доріжках та алеях.
Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, порядок надання дозволів на розміщення такої реклами регулюють та визначають Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29 грудня 2003 року (надалі - Типові правила), згідно з абзацом третім пункту 2 яких виконавчий орган ради - виконавчий комітет сільської (сільський голова), селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міськдержадміністрації.
Дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці (абзац 4 пункту 2 Типових правил).
Місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою) (абзац 5 пункту 2 цих Правил).
Пішохідна доріжка - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, облаштований у її межах чи поза нею і позначений дорожнім знаком (абзац шостий пункту 2 цих Правил).
Спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об`ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами (абзац сьомий пункту 2 Типових правил).
Абзацом першим пункту 3 Типових правил встановлено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.
Пунктом 35 Типових правил розміщення зовнішньої реклами також встановлено заборону розташовувати рекламні засоби на пішохідних доріжках та алеях, якщо це перешкоджає вільному руху пішоходів.
Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у м. Бердянську, та порядок надання дозволу на розміщення реклами регулює й визначає Порядок розміщення об`єктів зовнішньої реклами в м. Бердянську, затверджений рішенням шістдесят першої сесії Бердянської міської ради VI скликання № 10 від 30 липня 2015 року (далі - Порядок розміщення).
Згідно з пунктом 13.18 розділу 13 Порядку розміщення, тимчасові виносні рекламні конструкції не потребують отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами у разі, якщо вони мають габарити не більш ніж 0,9 х 0,7 м.
Тимчасові виносні рекламні конструкції можливо встановлювати тільки під час роботи суб`єкта господарювання та розміщувати безпосередньо біля входу, у межах відведеної земельної ділянки. Забороняється розміщувати тимчасові виносні конструкції у пішохідній зоні.
Крім того, відповідно до пункту 14.7 вказаного Порядку «штендери» можуть мати горизонтальну проекцію не більше ніж 1 м та площу кожної сторони зображення, що значно не перевищує 1 м; одержання дозволу на розміщення тимчасової виносної конструкції не здійснюється (підпункт 14.7.1); забороняється розташовувати «штендери» на пішохідних доріжках, алеях та зелених насадженнях(підпункт 14.7.2).
Зі змісту наведених правових норм вбачається, що розміщення тимчасового виносного рекламного засобу, які мають габарити не більш ніж 0,9 х 0,7 м, допускається без отримання дозволу.
Як встановлено судами попередніх інстанцій зі змісту протоколу про порушення законодавства про рекламу № 000001 від 28 липня 2016 року, що в ньому не відображено інформації про розміри тимчасової виносної рекламної конструкції, що належить ФОП ОСОБА_1 . Крім того, доказів того, що тимчасова виносна конструкція, розміщена позивачем має розміри більш ніж 0,9 х 0,7 м відповідачем не надано. За таких підстав, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що відповідачем не доведено суду факту порушення позивачем приписів частини першої статті 16 Закону України «Про рекламу». Колегія суддів погоджується з такими висновками.
Разом з тим, факт знаходження рекламного носія (штендера) на пішохідній доріжці по проспекту Азовському 47 у місті Бердянську підтверджується наявними в матеріалах справи фотокопіями, які є додатковим до протоколу про порушення законодавства про рекламу засобом фіксації та візуальним підтвердженням наявності порушень законодавства про рекламу.
Судом першої інстанції на підставі пояснень, наданих у судовому засіданні представником відповідача, встановлено, що відсутність в оскаржуваному рішенні № 000011 від 26 серпня 2016 року про накладення штрафу посилання на порушення позивачем частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу» є лише технічною помилкою. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції фактично перебрав на себе дискреційні повноваження відповідача в частині встановлення порушень законодавства про рекламу позивачем, погодившись з доводами відповідача щодо технічної помилки в оскаржуваному рішенні відповідача стосовно незазначення в рішенні про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу».
Визначаючи правильність застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 27 Закону України «Про рекламу» відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть рекламодавці, винні у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно.
Як встановлено приписами частини четвертої статті 27 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладає штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдженої реклами.
Згідно з частиною сьомою статті 27 Закону України «Про рекламу» у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пунктів 8, 11, 14, 16 Порядку № 10 накладати штрафи на рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами мають право Голова Держспоживінспекції, його заступники, начальники територіальних органів Держспоживінспекції та їх заступники. Рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу в розмірі 300 і більше неоподатковуваних мінімумів доходів громадян приймається виключно уповноваженою посадовою особою Держспоживінспекції. За наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи. Держспоживінспекція та її територіальні органи повідомляють рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справи не пізніш як за три дні до дати розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день.
Як зазначено в пункті 18 Порядку № 10 за результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку.
Отже, за порушення законодавства про рекламу передбачено відповідальність у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдженої реклами, якщо така вартість встановлена. При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами порушення позивачем частини третьої статті 16 Закону України «Про рекламу», а саме - розміщення рекламної конструкції на пішохідній доріжці по проспекту Азовському 47 у місті Бердянську. Відтак, допущена відповідачем технічна помилка не призвела до порушення прав позивача та не спростувала факту вчинення ним порушення, а також не вплинула на розмір застосованого штрафу.
З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення від 28 серпня 2016 року № 000011, згідно із яким до позивача застосовано штраф за порушення законодавства про рекламу у сумі 5 083,00 грн, є таким, що прийняте ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не врахувавши усі фактичні обставини справи та зібрані у справі докази, та, фактично встановивши факт порушення позивачем законодавства про рекламу, скасував правомірне по суті рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (див. рішення у справі «Артіко проти Італії» (Artico v. Italy), заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (див. рішення у справі «Ван де Хурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. Netherlands), заява № 16034/90, пункт 59). 
Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність задоволення касаційної скарги ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області, скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення у силі рішення суду першої інстанції, як такого, що прийняте з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Оскільки суд касаційної інстанції ухвалює рішення на користь суб`єкта владних повноважень, то за відсутності документально підтверджених витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, у силу статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області задовольнити.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року скасувати.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року залишити у силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                 І.В. Желєзний
                                                                                                         Н.В. Коваленко