Справа № 361/4896/16-ц                                                Головуючий 1 інстанція- Сердинський В.С.
Провадження № 22-ц/824/2805/20                                 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
03 вересня 2020 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2  на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі її правонаступника ОСОБА_5 , третя особа: Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно,-
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом,який надалі уточнила і мотивувала тим, що із середини травня 2012 року вона та ОСОБА_6 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбних стосунків, мали спільний бюджет, вели спільний побут, спільно відпочивали, планували майбутні спільні придбання, заощаджуючи відповідні кошти. Місцем їх спільного проживання була квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частина якої належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2003 року. З ними у квартирі проживала мати ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_4 , якій належала інша 1/2 частина квартири.
Вказувала, що оскільки спірна квартира на момент початку їх спільного проживання знаходилася у вкрай незадовільному технічному стані, вони прийняли рішення про проведення ремонтно-оздоблювальних робіт і 17 липня 2012 року між нею та МКП «Євро» було укладено договір підряду на проведення комплексу ремонтно-будівельних робіт загальною вартістю 36200 грн. Ремонт завершено 28 жовтня 2012 року, про що між нею і МКП «Євро» підписано Акт прийому-передачі виконаних робіт та одночасно проведено остаточний розрахунок за виконані роботи. Посилалася, що оплата вартості ремонтно-оздоблювальних робіт та матеріалів здійснювалися нею особисто, так як на момент виконання цих робіт власники квартири ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4 ніде не працювали та не мали коштів, натомість вона у вказаний період часу займалася підприємницькою діяльністю та одержувала достатні прибутки. Згодом, а саме 19 липня 2014 року вона та її неповнолітній син від першого шлюбу ОСОБА_7 зареєструвалися у
                                                                        -  2  -
спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
Вважає, що за період їх спільного проживання вартість спірної квартири істотно збільшилася, бо на момент її купівлі у 2003 році вартість складала 10000 грн., а тому згідно ст.ст.62, 74 СК України квартира може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власнсоті. У зв`язку з наведеним після уточнення вимог просила просила встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки в період із 15 травня 2012 року по 31 грудня 2014 року та визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3  та ОСОБА_6 в період із 15 травня 2012 року по 31 грудня 2014 року та визнано за ОСОБА_3  право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Неповнолітня ОСОБА_1 в особі законного представника матері ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участь у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права і обов`язки, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка просила визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири, посилаючись на спільне вкладання коштів у майно і істотне збільшення його вартості, а суд визнав за нею право на 1/4 частину в порядку спадкування, про що не просила і цим взагалі не мотивувала свої вимоги. Спірна квартира не підпадає під режим спільного майна, бо придбана у 2003 році задовго до спільного проживання. Позивачка не довела як факт спільного проживання з ОСОБА_6 , так і факт істотного збільшення вартості квартири внаслідок спільних затрат. Суд не витребував спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , та не дізнався про іншого спадкоємця померлого - його неповнолітню доньку ОСОБА_1 , яка мала бути залучена до участі у справі у якості відповідача, бо даний спір безпосередньо стосується її прав та обов`язків.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року до участі у справі у якості правонаступника померлої відповідачки ОСОБА_4 залучено ОСОБА_5 .
Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
В суді апеляційної інстанції представники неповнолітньої ОСОБА_8 її мати ОСОБА_2 та адвокат Кашпур В.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області як незаконне.
Позивачка ОСОБА_3 та правонаступник відповідачки ОСОБА_5 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток 24 та 20 липня 2020 року. Позивачка ОСОБА_3 до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи за станом здоров`я, однак апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки ОСОБА_5 з таких міркувань.
По-перше, посилаючись на неможливість явки до суду за станом здоров`я ОСОБА_5 не надала суду доказів про це. Вказаний у додатку до клопотння консультативний висновок відсутній, про що працівниками відділу документообігу суду складено акт 
                                                                        -  3  -
№ 536/0106/20 від 02 вересня 2020 року.
По-друге, колегія суддів враховує, що це вже друге клопотання ОСОБА_5 , яка раніше подавала клопотання аналогічного змісту про відкладення, яке судом задоволене.
По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. 
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційна скарга неповнолітньої ОСОБА_9 не знаходить свого вирішення близько дев`яти місяців, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.
З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності правонаступника відповідачки ОСОБА_5 , а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_6 у рівних частинах відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2003 року та витягу про реєстрацію права власності 
                                                                        -  4  -
на нерухоме майно від 26 червня 2003 року.
Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 і ОСОБА_6 із травня 2012 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільний побут, спільно відпочивали. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є дружина спадкодавця позивачка ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_4 , яка визнала позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому наявні передбачені ч.5 ст.174 ЦПК України підстави для задоволення позову.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, які є передчасними, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України допустив неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і як наслідок не встановив осіб, прав та обов`язків яких стосуються заявлені позивачкою вимоги.
Вирішуючи спір, суд, незважаючи на клопотання позивачки ОСОБА_10 , викладене у позовній заяві, не витребував з Броварської міської державної нотаріальної контори спадкову справу після смерті ОСОБА_6 та не встановив коло усіх його спадкоємців.
Зокрема суд не встановив, що донькою померлого і відповідно спадкоємцем першої черги за законом є його неповнолітня донька ОСОБА_1 2005 року народження, яка згідно ч.4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину і яка не залучена до участі у справі. Наявність родинних стосунків підтверджується рішенням Подільського районного суду м.Києва  від 04 жовтня 2016 року та свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (а.с.80-82).
Отже, даний спір безпосередньо стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 як спадкоємиці померлого, оскільки у разі задоволення позовних вимог призводить до зменшення обсягу спадщини і як наслідок ущемлення її прав.
Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права, що виразилося у виході суду за межі позовних вимог.
Відповідно до ст.11 ЦПК України (чинна на час ухвалення судом рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог.
Аналогічна позиція викладена в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», де вказано : відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення чч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому чи іншому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч.5 ст.216 ЦК України).
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка обгрунтовувала свої вимоги про визнання за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири тим, що вона в період спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 вкладала кошти у належне останньому майно, внаслідок чого воно істотно збільшилося  у своїй вартості, а тому є об`єктом спільної
                                                                        -  5  -
сумісної власносі подружжя.
Водночас суд визнав за позивачкою право на 1/4 частину квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , що не було ні предметом, ні підставами позову. Позивачка взагалі не мотивувала свої вимоги тим, що вона є спадкоємицею і успадкувала якесь майно, що у свою чергу свідчить про порушення судом норм процесуального права та вихід суду за межі позовних вимог.
Окрім того, колегія суддів вважає, що судом допущено прушення норм матеріального права. Так, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є дружина спадкодавця позивачка ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_4 .
Проте висновки суду про те, що позивачка ОСОБА_3 єдружиною померлого не грунтуються на законі. 
По-перше, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу не тягне набуття ними статусу подружжя, оскільки відповідно до ч.ч.1-2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстроваий у органі державної реєстрації актів цивільного стану, а проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу не є підставою для  виникнення у них прав і обов`язків подружжя.
По-друге, згідно ст.1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцм однією сім`єю мають право спадкувати лише в четверту чергу і лише за умови, якщо спільно проживали не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення  норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
З огляду на приписи п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки суд ухвалив рішення про права, інтереси та обов`язки неповнолітньої ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі.
Вирішуючи позов ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що відсутні підстави для його задоволення з таких міркувань.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).
                                                                        -  6  -
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі №  552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63) та від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39).
Отже, якщо заявлені позивачем позовні вимоги, стосуються окрім відповідача ще й прав та законних інтересів інших осіб, які не залучені до участі у справі, підстави для задовлення вимог відсутні. 
При цьому апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, передбачених ЦПК України позбавлений можливості залучити до участі у справі особу, прав та обов`язків якої стосується рішення (правова позиція у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 676/5955/18-ц)
З огляду на те, що судом першої інстанції до участі у справі не залучена донька померлого спадкоємця ОСОБА_1 , яка у спірних правовідносинах є спадкоємицем померлого першої черги за законом і яка згідно ч.4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, безпосередніх прав та обов`язків якої стосується вимоги, що унеможливлює вирішення спору без участі даної особи, апеляційний суд відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 задоволити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий 
Судді: