П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
17 червня 2020року                                                                                        м. Київ
 
Справа № 2-6739/09
Провадження: № 22-ц/824/1458/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д. о
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2009 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В. О., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобальна система тренінгів» - «GST», ОСОБА_9 про стягнення боргу, 
в с т а н о в и л а:
 
У березні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням  заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визнати суму боргу у розмірі 1 185 256 грн, визнати солідарними боржниками ФОП ОСОБА_1 , ТОВ  «Глобальна система тренінгів» - «GST», ОСОБА_9 та стягнути з ФОП ОСОБА_1 , ТОВ  «Глобальна система тренінгів» - «GST», ОСОБА_9 , солідарно, на свою користь борг у розмірі 1 185 256 грн, що включає 50 000 грн завданої моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що вона, ОСОБА_2 , у червні 2008 року дізналась про існування програми інвестування ТОВ «Глобальна система тренінгів» - «GST» під керівництвом американського міліонера ОСОБА_9 . Вирішивши прийняти участь в інвестуванні проектів цієї компанії, вона неодноразово вносила грошові кошти, які загалом склали 82804,34 доларів США, в касу СПД - ФОП ОСОБА_1 . Після того, як в засобах масової інформації з`явилися повідомлення про шахрайські дії, позивачка вимагала від відповідачки повернути внесенні нею грошові кошти, і остання визнала, що гроші нею для TOB «GST» не передавалися, і повернула позивачці частину коштів у розмірі 12205 грн і 20000 доларів США, надавши позивачці договори займу з підписами відповідача - ОСОБА_4 . В подальшому, органами досудового слідства відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Оскільки решта коштів позивачці не повернута, вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права, просила  на підставі вимог статей 1049, 1050 ЦК України стягнути несплачену суму основного боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат відповідно до вимог ст.625  ЦК України.  Також просила суд стягнути на свою користь у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн, оскільки після того, як  вона, позивачка, повідомила свого тестя, що нею втрачено частину його коштів, які останній відкладав на окрему квартиру для онука, у нього трапився серцевий напад і він помер (т.1, а.с.3-4, 12-14).
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 504 189 грн 27 коп., судовий збір у розмірі 1 700 грн, збір за інформацію - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено (т.1, а.с.94-95). 
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального  та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та справу направити для розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що її не було повідомлено про розгляд справи за позовом ОСОБА_2 , оскільки жодної повістки за місцем перебування в Київському СІЗО вона не отримувала.  Не зважаючи на тривалий час кримінального провадження відносно неї та перебування під вартою протягом чотирьох років, до теперішнього часу  її вина у скоєнні злочину не доведена.  Зазначає, що вона не отримувала кошти від ОСОБА_2 і не оформляла квитанції до прибуткових касових ордерів,  будь-які  квитанції  вона не підписувала,  в цих квитанціях відсутнє її ім`я та прізвище як особи, що отримала кошти, а також відсутні її підписи. Вказує, що має докази того, що кошти ОСОБА_2 привласнив ОСОБА_5 ,  що підтверджується копіями договорів позики, що  укладені між  позивачкою та ОСОБА_6 , копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів, копією розписки від 28 серпня 2008 року про те, що ОСОБА_7 повернула ОСОБА_2 12 205 грн за навчання. Лише в копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 04 червня 2008 року за навчання міститься відбиток печатки приватного підприємця ОСОБА_1 , разом з тим її підпису в цій квитанції немає. Отже, як і прямо стверджує позивач, її кошти привласнив ОСОБА_5 (т.2, а.с.94-99).
10 грудня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито провадження  у даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (т.2, а.с.106-107, 108-109).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що районний суд вірно встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо позики, позичальником не виконанні зобов`язання перед позикодавцем, кошти отримані у позику не повернуті, однак, зробив помилковий висновок  про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача еквіваленту національної валюти, а не заборгованості у валюті, визначеній договором. Також вказує на необхідність стягнення 3 % річних (т.2, а.с.122-125).
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Бойко Д.О. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 та її адвокат Роспотнюк В.О. заперечували проти апеляційної скарги, просили заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_9 за участю перекладача Степаненка В.Ф.  в судовому засіданні 26 лютого 2020 року підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , надав пояснення щодо обставин справи та відмовився приймати участь у майбутніх судових засіданнях.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобальна система тренінгів» - «GST» в судове засідання не з`явився,  про дату, час та місце розгляду справи  відповідач повідомлений належним чином  за адресою підприємства, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та шляхом розміщення оголошення  на офіційному веб-сайті судової влади України.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.
Вирішуючи спір та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що  відповідач   ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а тому суд розглядав справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України, що кореспондується із положеннями ст. 158 ЦПК України в редакції 2004 року, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.
За приписами статті 128 ЦПК України, що кореспондується із положеннями ст. 74 ЦПК України в редакції 2004 року, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена  з  таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України, що кореспондується із положеннями п.1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України в редакції 2004 року, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України, що кореспондується із положеннями ст. 10 ЦПК України в редакції 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів звертає увагу на те, що районному суду було достеменно відомо про перебування ОСОБА_1   яка  є обвинуваченою у справі №01-12124 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України,   під вартою та утримання  її у Київському  СІЗО (т.1, а.с.15,42). 
Так, в матеріалах справи міститься  лист суду першої інстанції про направлення судових повісток на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на адресу   Київського СІЗО (т.1, а.с.42) та зворотнє повідомлення про вручення повістки уповноваженій особі ОСОБА_16 (т.1, а.с.40), проте, доказів про вручення судової повістки особисто ОСОБА_1 (розписки) в матеріалах справи немає.
Вказане не може свідчитипро належнеповідомленнявідповідача про розгляд даної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки про розгляд справи, що позбавило її права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , то в частині позовних вимог до ТОВ «Глобальна система тренінгів» - «GST» ОСОБА_9 судом апеляційної інстанції не переглядається.
ОСОБА_2 заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2009 року не оскаржено.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що, дізнавшись про існування програми інвестування ТОВ «Глобальна система тренінгів» - «GST» під керівництвом американського міліонера ОСОБА_9 ,  вирішила прийняти участь в інвестуванні проектів цієї компанії шляхом внесення грошових коштів, які загалом склали 82804,34 доларів США. Зазначала, що гроші вносились в касу СПД - ФОП ОСОБА_1 , яка в подальшому визнала, що гроші нею для TOB «GST» не передавалися, і повернула позивачці частину коштів у розмірі 12205 грн за навчання і 20000 доларів США, надавши позивачці договори займу з підписами відповідача - ОСОБА_4 .
Як убачається із матеріалів справи, 04 червня 2008року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір № 0065 про надання інформаційно-консультативних послуг строком на один рік. 
Відповідно до договору вартість послуг складала 14 550 грн (т. 1, а.с. 18-19).
У цей же день ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 550,0 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру б/н (т. 1 а.с.21).
На підтвердження інвестування проектів компанії TOB «GST» ОСОБА_2 надала копії договорів позики, укладених між нею та ОСОБА_10 ,
 № 005-06/100 від 04.06.2008 року на суму 48 500 грн, що по курсу НБУ складало 1 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 05.12.2008 року;
№ 006-06/100 від 04.06.2008 року на суму 48 500 грн, що по курсу НБУ складало 1 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 05.12.2008 року; 
№ 009-06/60 від 04.06.2008 року на суму 97 000 грн, що по курсу НБУ складало 20 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 05.12.2008 року; 
№ 024-06/120 від 25.06.2008 року на суму 48 487 грн, що по курсу НБУ складало 10 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 26.12.2008 року; 
№ 021-07/110 від 03.07.2008 року на суму 6 900 грн, що по курсу НБУ складало 1 500 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 04.01.2009 року; 
№ 020-07/120 від 03.07.2008 року на суму 75 000 грн, що по курсу НБУ складало 1 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 04.01.2009 року; 
№ 085-07/30 від 28.06.2008 року на суму 69 750 грн, що по курсу НБУ складало 15 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі 20 % до 28.01.2009 року; (т.1 а.с. 58-71).
В матеріалах справи також містяться копії квитанції  щодо передання ОСОБА_2   грошових коштів в інвестиційні проекти, а саме: прибутковий касовий ордер № 260/100 від 04 червня 2008року на  10000 доларів США;
прибутковий касовий ордер № 261/ 100 від 04 червня 2008року на 10 000 доларів США;
прибутковий касовий ордер № 259/120 від 06 червня 2008року на 20 000 доларів США;
прибутковий касовий ордер № 120 від 25 червня 2008 року на 10000 доларів США; 
прибутковий касовий ордер № 309/120 від 03 липня 2008 року на 16304,34 доларів США; 
прибутковий касовий ордер № 310/110 від 03 липня 2008 року на 1500 доларів США; 
прибутковий касовий ордер № 336/30 від 28 липня 2008року на 15000 доларів США (т. 1, а.с. 20-23).
На підтвердження наявності між сторонами боргового зобов`язання ОСОБА_2 посилалась на розписку,  складену 14.08.2008 року, згідно якої  Тренінговий центр № 1 м. Києва по вул. пр. Перемоги, 125, оф. 11 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 82804,34 доларів США за період з 04.06.2008 року по 28.07.2008 року, і за її заявою  зобов`язувався на протязі 2-ох місяців з 14.08.2008 року по 14.10.2008 року повернути їй  82804,34 доларів США, про що підписались ОСОБА_1 ,   ОСОБА_11 та ще 3 особи (т. 1, а.с. 25)
Згідно листа ООО«Глобальна система тренінгів» № 36, ТОВ«Глобальна система тренінгів»немає ніякого відношення до СПД-ФО ОСОБА_1 , на рахунок товариства не надходили грошові кошти в розмірі 82804,34 доларів США, і товариство не здійснює взагалі інвестиційні проекти, оскільки метою діяльності TOB «GST» є виключно інформаційно-консультаційні послуги (т. 1, а.с. 24).
Згідно розписки від 28.08.2008 року ОСОБА_7 виплатила ОСОБА_12 , а ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 12 205 грн за навчання (т. 1, а.с. 26).
25 лютого 2009 рокуГУ МВС України в м. Києві порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відносно ОСОБА_13 ,  ОСОБА_4  та інших.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_14 , суд першої інстанції виходив із того, що наявність у позивачки оригіналу боргової розписки підтверджує наявність грошового зобов`язання відповідачки.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
Як убачається із матеріалів справи, договори позики укладались між позивачкою та ОСОБА_10 . Зі змісту прибуткових касових ордерів убачається, що кошти отримувала юридична особа «GST», при цьому в примітках до зазначених касових ордерів зазначено про те, що кошти отримав ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що розписка від 14.08.2008 року, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми, а саме: борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. 
Однак, надана ОСОБА_2 копія розписки від 14.08.2008 року  свідчить про те, що кошти у ОСОБА_2 прийняв тренінговий центр, при цьому розписка підписана окрім ОСОБА_1 та самої ОСОБА_2 , ще трьома особами, не залученими до участі у справі.
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто, із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання (Правова позиція Верховного Суду України, викладена у Постанові від 02.07.2014 року справі № 6-79цс14).
 Оцінивши зміст вказаної розписки, колегія суддів встановила, що вона не містить відомостей про передання позивачем і отримання ОСОБА_1 грошових коштів у позику.
Виходячи з дійсного змісту та достовірності даного документа, колегія суддів не вбачає наявність між позивачкою та ОСОБА_1 правовідносин за договором позики,  вказана розписка в розумінні статтей 1046, 1047 ЦК України не надає їй право вимагати від відповідачки ОСОБА_1 виконання боргового зобов`язання, оскільки така розписка підписана і ОСОБА_2 як позичальником.
Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди як правовий наслідок порушення зобов`язання настає у разі встановлення цього договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Оскільки позивачкою в силу вимог процесуального законодавства не доведено факту укладення з ОСОБА_1   договорів позики, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не можуть вважатись обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Єдиним доказом на підтвердження договірних зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є договір № 0065 від 04 червня 2008 року про надання інформаційно-консультативних послуг строком на один рік та квитанція про оплату за ним послуг в сумі 14 550 грн.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебула на обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби з 24.02.2000 року по 30.12.2016 року.
Квитанція про оплату навчання у розмірі 14 550 грн від 04.06.2008 року містить відбиток печатки СПД ОСОБА_1 , а тому є належним доказом на підтвердження факту отримання коштів від позивачки.
Згідно розписки від 28.08.2008 року ОСОБА_7 виплатила ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 12 205 грн за навчання (т. 1 а.с. 26), тобто, неповернутою залишилась сума у розмірі 2345 грн.
Слід  також відмітити, що обставини, на які посилається ОСОБА_2 щодо внесення коштів на інвестування проектів ТОВ «GST» були предметом розгляду  судом у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 205, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 255 КК України.
В рамках даної справи ОСОБА_2 є потерпілою.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року ОСОБА_15 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 205, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України.
Серед інших  заявлених цивільних позовів, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_2 в розмірі 294 737 грн - на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 2345 грн неповернутої суми грошових коштів за договором про надання інформаційно-консультативних послуг та 335 грн інфляційних втрат, а всього 2 680  грн.
Судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо порядку постановлення заочного рішення, а також щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а також порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктом3 частини 3 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на те, що судом розглянуто справу з порушенням норм процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_1 , згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2009 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4 грн на відшкодування судових витрат.
                        
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2009 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1  (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКППНОМЕР_1 )   на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2345 грн та 335 грн інфляційних втрат, а всього 2 680  грн та 4 грн на відшкодування судових витрат, а всього 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 20 липня 2020 року.

 
Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома

Судді                                                                                                А.А. Пікуль 

                                                                                                        Д.Р. Гаращенко