Справа № 462/1708/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3664/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:42

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 вересня 2018 року між ТзОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 укладено договір № 1-1-89457 про надання позики на умовах фінансового кредиту в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на Інтернет-сайті позивача і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору, за яким ТзОВ «КФ.ЮА» надає ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 149,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки, визначеної договором, за кожен день користування. Стверджує, що на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 3 149,00 грн. платіжною системою «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», однак відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 07 березня 2019 року виникла заборгованість 9 447 грн. 37 коп., а саме: заборгованість за кредитом – 3 149, 00 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом – 1653,30 грн., заборгованість за простроченими відсотками – 3149,20 грн., заборгованість за пенею – 1495,87 грн. Зазначає, що ТЗов «КФ.ЮА» отримано Розпорядження Нацкомфінпослуг № 247 від 21.02.2019 року, в якому зазначено, що прийняття пропозиції укласти електронний договір ОСОБА_1 здійснено без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», таким чином фінансову послугу надано з недотриманням порядку укладення електронного договору, у зв`язку з чим договір є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, а тому є нікчемним. Вказує, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин може бути визнаний судом дійсним. Вважає, що ОСОБА_1 не виконав умови договору у строк, зазначений у ньому, а тому заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 447,37 грн. підлягає стягненню в судовому порядку. З наведених підстав просило визнати дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1-1-89457, укладений 18 вересня 2018 року між ТзОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «КФ.ЮА» кредитну заборгованість в сумі 9 447,37 грн. та 1921,00 грн. судового збору. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2019 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» відмовлено.
Рішення суду оскаржило ТзОВ «КФ.ЮА», подавши апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно та поверхнево з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджуються письмовими доказами. 
Апелянт стверджує, що судом не дотримано вимог щодо змісту судових рішень, які встановлені ЦПК України, а саме: не було встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, не вказано мотивів відхилення відповідних доказів, відсутня мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Зазначає, що судом невірно застосовано положення ЦК України, оскільки правовідносини, які виникли між ТзОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 врегульовані положеннями Закону України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про споживче кредитування». Вказує, що висновки Нацкомфінпослуг, викладені в розпорядженні № 247, не відповідають положенням чинного законодавства, що регулює укладення кредитних договорів в електронній формі, Нацкомфінпослуг не наділена повноваженнями щодо визнання недійсними договорів, у зв`язку з чим ТзОВ «КФ.ЮА» звернулося до суду за захистом свого права. Вважає, що не відповідають обставинам справи висновки суду про недоведеність прийняття відповідачем та виконання спірного правочину, а також ненадання доказів усного укладення правочину, а наведені ТзОВ «КФ.ЮА» не були належним чином досліджені, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та висновків про нікчемність кредитного договору. Стверджує, що договір укладено способом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, під час укладення договору на номер мобільного телефону, який ОСОБА_1 зазначив в особистому кабінеті під час реєстрації, надійшов одноразовий ідентифікатор у формі смс-повідомлення з кодом, який необхідно було ввести у відповідне поле «код из sms» (ОТП-пароль) та натиснувши кнопку «оформити кредит» підписати договір у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Зазначає, що відповідачем не надано відзиву на позовну заяву та будь-яких заперечень на спростування розрахунку заборгованості, чим він фактично визнає позовні вимоги. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ТзОВ «КФ.ЮА», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення правочину між сторонами, не доведено прийняття відповідачем та виконання кредитного договору, відсутні докази виникнення спору між сторонами у справі щодо дійсності правочину чи умов його виконання, оскільки надані позивачем докази не містять скерування на адресу відповідача будь-яких документів щодо необхідності виконання умов договору, отримання відповідачем таких листів та відмова відповідача у будь-якій формі від виконання спірного правочину, отже відсутні усі необхідні умови для визнання дійсним електронної форми договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1-1-89457 від 18 вересня 2018 року, а відповідно і відсутні підстави для стягнення заборгованості за даним договором.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Згідно із ст. 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі – частина 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
ТзОВ «КФ.ЮА» є фінансовою установою відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №1018 від 11.04.2018 року, реєстраційний номер 13103751, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Основним видом економічної діяльності ТзОВ «КФ.ЮА» є інші види кредитування, що підтверджується випискою з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 27-28)
В матеріалах справи міститься Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1-189457 від 18 вересня 2018 року, за яким ТзОВ «КФ.ЮА» на умовах цього Договору та Внутрішніх правил надання фінансових послуг ТОВ «КФ.ЮА», затверджених Протоколом № 8 від 18.07.2018 року Загальних зборі Учасників ТОВ «КФ,ЮА» надає Клієнту грошові кошти у сумі, визначеній п. 5 Договору, а саме в розмірі 3149.00 грн., а Клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим Договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного Договору (а.с. 11-12).
П. 4.1. Договору передбачено, що договір та зміни до нього укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором).
П. 5 Договору встановлено строк дії договору з 18.09.2018 року по 17.10.2018 року.
Згідно з п. 5.3. Договору відсоткова ставка за користування кредитними коштами становить 1,75% в день.
Договір підписано ОСОБА_1 в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора – 59733388.
Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до укладеного між сторонами договору позики на умовах фінансового кредиту № 1-189457 від 18 вересня 2018 року ОСОБА_1 отримав кошти у розмірі 3149 грн. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 днів.
Доказом отримання коштів є карточка бухгалтерського рахунку № 3611 від 18.09.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 перераховано кошти у розмірі 3 149 грн. (а.с.20). Отримання коштів у зазначеній сумі ОСОБА_1 не заперечував.
З наведених мотивів, колегія суддів вважає, що ТзОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 уклали письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку, який підписано сторонами з використанням одноразового ідентифікатора у відповідності до вимог чинного законодавства.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) не повернув та нараховані відсотки за користування позикою не сплатив, внаслідок чого виникла заборгованість.
Обгрунтовуючи позов, розмір заборгованості позивач посилався на картки обліку виконання договору № 1-1-89457 від 18 вересня 2018 року, з якої вбачається, що станом на 07 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 9 447,37 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3149,00 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 1653,30 грн., заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 3149,20 грн., заборгованості за пенею у розмірі 1495,87 грн. (а.с. 19).
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору.
Статтями 1046, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28березня 2018 року у справі № 444/5919/12, провадження № 14-10цс14, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18; від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18. 
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами договору позики № 1-1-89457 від 18 вересня 2018 року ТзОВ «КФ.ЮА» надало ОСОБА_1 позику, а відповідач зобов`язувався повернути кошти у повному розмірі до 17 жовтня 2018 року, однак позичені кошти ОСОБА_1 не повернув, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_1 3149.00 грн. позичених коштів, а також виконання ним обов`язку щодо сплати відсотків за користування позиченими коштами.
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, ТзОВ «КФ.ЮА» просило, крім заборгованості по поверненню позичених коштів, стягнути заборгованість за відсотками за користування позиченими коштами, заборгованість за простроченими відсотками за користування позиченими коштами та пеню.
У п. 5.3. договору № 1-189457 від 18 вересня 2018 року, підписаного ОСОБА_1 за допомогою електронного засобу зв`язку з використанням одноразового ідентифікатора, визначено відсоткову ставку за користування коштами у розмірі 1,75% в день.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Сторони визначили у п. 8.1 Договору, що виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ТзОВ «КФ.ЮА» забезпечується неустойкою (пеня та штраф). У випадку порушення Клієнтом умов цього договору, ТзОВ «КФ.ЮА» має право нараховувати пеню у розмірі 2,5 % за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після дати платежу.
Оскільки термін користування коштами встановлено умовами договору 30 днів, розмір відсотків, встановлений договором становить 1.75% (55.11 грн.) в день, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості за відсотками за користування позиченими коштами в розмірі 1653.30 грн. підлягає до задоволення. 
ТзОВ «КФ.ЮА» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто, до 17 жовтня 2018 року. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а також нараховувати штрафні санкції.
Отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ТзОВ «КФ.ЮА» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування позиченими коштами у розмірі 3149,20 грн. та 1495.87 грн. пені.
З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позичених ним коштів та сплати відсотків за користування позиченими коштами, на підтвердження відсутності у нього заборгованості по поверненню позичених коштів, по сплаті відсотків за користування позиченими коштами, враховуючи те, що у відповідача склалася заборгованість по поверненню коштів за договором, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «КФ.ЮА» слід стягнути 4802.30 грн. заборгованості за договором позики, що складається із заборгованості за тілом у розмірі 3149,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позиченими коштами у розмірі 1653,30 грн. та відмовити в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками за користування позиченими коштами у розмірі 3149,20 грн. та 1495.87 грн. пені.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ТзОВ «КФ.ЮА» та стягнення на його користь 4802.30, то з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «КФ.ЮА» слід стягнути 976.44 судового збору за подання позову та 1464.67 грн. за подання апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА»– задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2019 року – скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» 4802 грн. 30 коп. заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1-1-89457 від 18.09.2018 року. 
В задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» 976,44 грн. судового збору за подання позову та 1464.67 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 02.07.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.