Постанова
Іменем  України 
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 173/1384/18
провадження № 61-9880св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представники позивача: Гаренко Надія Володимирівна, Провоторов Юрій Васильович, Крилова Олена Леонідівна,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О. від 16 квітня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до                             ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2012 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке змінило найменування на  АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
 
У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на                           02 травня 2018 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафів становить 97 638,78 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 97 638,78 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 грудня 2012 року, яка складається із: 4 776,73 грн заборгованості за кредитом; 83 571,43 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом; 4 164,96 грн заборгованості за пенею; 500 грн штрафу (фіксована частина) та 4 625,66 грн штрафу (процентна складова).
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, то у нього виникла заборгованість у розмірі заявленому в позові, яка підлягає стягненню з останнього. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від                        19 листопада 2018 року скасовано, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оскільки позичальник останній платіж у рахунок погашення заборгованості здійснив 30 вересня 2014 року, а банк звернувся з позовом лише 12 червня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач в суді апеляційної інстанції,  що  є підставою для відмови у позові. 
 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
 
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що 27 січня 2014 року відповідачу було видано картку № 5168742302072065 терміном дії - травень 2017 року, тому висновки суду про пропуск позивачем позовної давності є помилковими. Крім того, суд залишив поза увагою те, що відповідно до Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, граничний термін дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні карти, і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості відповідачем не спростований.   
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повторного випуску картки                              № 5168742302072065 в межах дії саме даного договору після закінчення встановленого терміну дії картки зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня травня 2017 року. З Умовами і правилами надання банківських послуг, на які посилається позивач, обґрунтовуючи підстави касаційної скарги, відповідач не погоджувався та не підписував їх. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.  
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                        23 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 173/1384/18 з Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                            16 вересня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.       
               
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 10 грудня 2012 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що  підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
 
У зв`язку з недотриманням позичальником взятих на себе зобов`язань, станом на 02 травня 2018 року утворилась заборгованість у сумі                   97 638,78 грн, яка складається із: 4 776,73 грн заборгованості за кредитом; 83 571,43 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 4 164,96 грн заборгованості з пені та комісії; 500 грн штрафу (фіксована частина); 4 625,66 грн штрафу (процентна складова).
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.                             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та                     вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У заяві позичальника від 10 грудня 2012 року процентна ставка не зазначена.
 
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) та комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 грудня 2012 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.
 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 грудня 2012 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (червень 2018 рік), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» також відповідачем не підписана.
 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт               «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 грудня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів.
 
З урахуванням наведеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 10 грудня 2012 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
 
Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати зі сплати процентів за користування кредитним коштами, пені, комісії та штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту в обумовленому позивачем розмірі
 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                                      № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
 
З урахуванням наведеного, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 83 571,43 грн; заборгованості з пені та комісії у сумі 4 164,96 грн; штрафу (фіксована частина) у сумі 500 грн; штрафу (процентна складова),                у сумі 4 625,66 грн відсутні.
 
Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту, колегія судів виходить з наступного.
 
У заяві-анкеті від 10 грудня 2012 року, на яку посилається банк, обґрунтовуючи наявність кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , відсутній розмір кредитного ліміту, виданий останньому.
 
На підтвердження укладення договору кредиту позивач надав заяву-анкету від 10 грудня 2012 року, в якій не зазначена сума, яка надавалась у кредит, надав розрахунок заборгованості, який складений банком, та на підтвердження отримання кредиту посилався на зазначені Умови.
 
Відповідач отримання ним суми кредитного ліміту, обумовленої у позові, заперечує. Належні та допустимі докази перевипущення кредитної картки з відповідним кредитним лімітом у матеріалах справи відсутні. 
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитного ліміту у розмірі обумовленому у позові та перевипущення кредитної картки, що є його процесуальним обов`язком, то відсутні правові підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 4 776,73 грн.
 
У той же час, підставою відмови у позові АТ КБ «ПриватБанк» суд апеляційної інстанції зазначив пропуск позивачем позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач в суді апеляційної інстанції.
 
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня               2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
 
Оскільки відсутні правові підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів, то у задоволенні позову слід відмовити саме за безпідставністю з наведених вище мотивів,  а не у зв`язку з пропуском позовної давності, як мотивував суд апеляційної інстанції.
 
За таких підстав колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе відповідно до статті 412 ЦПК України змінити постанову апеляційного суду в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», а саме у зв`язку з їх безпідставністю. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року змінити в частині її правового обґрунтування.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                              М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                         С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                    А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                    Є. В. Коротенко
 
                                                                                                    В. М. Коротун