Номер провадження: 22-ц/813/3588/20 
Номер справи місцевого суду: 520/12870/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.08.2020                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - Київський районний відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року у складі судді Петренка В.С., 
встановив:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) по теперішній час. Заінтересованою особою вказав Київський районний відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. 
В обґрунтування заяви послався на те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) він постійно проживав на території України і не був громадянином інших держав. Проте, як вказує заявник, за отриманням паспорта громадянина України він ніколи не звертався і паспорт ніколи не отримував, у зв`язку з чим, 20.04.2012 він звернувся із заявою про відновлення паспорта до Київського РВ ОМУ ГУМС України в Одеській області, яким було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину, в якої зазначалося, що у ході розшукових заходів, на даний час встановити місцезнаходження паспорту не виявилося можливим. 29.12.2016 Київським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було видано довідку №5112 про те, що він справді звертався до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо встановлення особи та видачі паспорту громадянина України, проте йому було відмовлено у видачі паспорту України на підставі того, що проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. На факт підтвердження постійного проживання на території України ОСОБА_1 посилався на те, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі, 17 березня 1978 року ним було укладено шлюб з ОСОБА_2 , від спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька - ОСОБА_4 . 05.11.1974 Київським об`єднаним районним військовим комісаріатом м. Одеси йому був виданий військовий квиток № НОМЕР_1 , який свідчить про проходження заявником по справі військової служби на території України. Крім того, заявник зазначає, що 07.05.1998 Державною податковою адміністрацією у Київському районі м. Одеси йому було видано довідку №4401 про те, що він занесений в Державний реєстр фізичних осіб України, 11.12.2008 адресно-довідковим бюро в Одеській області було видано довідку про те, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 18.04.2012 органом самоорганізації населення «Золотий берег» надано виписку з будинкової книги, за адресою: АДРЕСА_1 , а 05.05.2018 також було складено акт про те, що він з 1970 року по теперішній час дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник також вказує, що без встановлення факту постійного проживання на території України він позбавлений можливості отримати громадянство України та паспорт громадянина України.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року заяву задоволено; встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України.
Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким заяву залишити без розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник не звертався з заявою про набуття громадянства України, чи отримання дозволу на імміграцію до ДМС України чи її підрозділів. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не надав суду документів, що підтверджують намір вийти з громадянства іноземної країни чи відсутність іноземного громадянства. Заявник не надав жодного доказу свого легального перебування на території України. Без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання заявника на законних підставах на території України. Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право, що повинен розглядатись в порядку позовного провадження.
У судове засідання 21.07.2020 учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Одесі.
05.11.1974 Київським об`єднанням районним військовим комісаріатом м. Одеси ОСОБА_1 був виданий військовий квиток № НОМЕР_1 , який свідчить про проходження ним військової служби на територій України.
17.03.1978 ОСОБА_1 у Київському відділі ЗАГСу м. Одеси зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , актовий запис №277 від 17.03.1978, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у м. Одесі народився син - ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька – ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 
Згідно довідки адресно-довідкового бюро ГУ МВС України в Одеській області від 11.12.2008 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
18.04.2012 органом самоорганізації населення «Золотий берег» Клименку О.Г. була надана виписка з будинкової книги, за адресою: АДРЕСА_1 .
07.05.1998 Державною податковою адміністрацією у Київському районі м. Одеси Клименку О.Г. було видано довідку №4401 про те, що він занесений в Державний реєстр фізичних осіб України.
У 2012 році ОСОБА_1 звернувся з заявою про видачу паспорта та листом від 20.04.2012 року за №31/19-о/м3575 Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області повідомив ОСОБА_1 про те, що заява за фактом втрати паспорту громадянина України, виданого на його ім`я, зареєстрована в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за ЖРЗПЗ №4520 від 20.04.2012. На підставі зібраних матеріалів винесено постанову про відмову у порушені кримінальної справи, згідно п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. Для поновлення втрачених документів, йому необхідно з даною відповіддю звернутися до компетентних інстанцій.
З довідки Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2016 за №5112 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Одеса, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , справді звертався до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо вставлення особи та видачі паспорта громадянина України. Проведеною за його заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.
29.12.2016 Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був наданий витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, в якому зазначені відомості про ОСОБА_1 , зокрема, відомості про дату народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №1378, відомості про батька та матір.
Відповідно до протоколу ОД №0204778 про адміністративне правопорушення від 21.11.2012, ОСОБА_1 порушив паспортний режим, проживаючи по паспорту старого зразка, втратив його, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 197 КУпАП.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 19.11.2018 у судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Як вбачається з судового рішення, свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що ОСОБА_1 з народження проживав за адресою: АДРЕСА_1 ., а свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що знає ОСОБА_1 вже 35 років, і всі ці роки він проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Таким чином, про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.
Відповідно до п.8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до п.44 наведеного Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до п.2 ч.5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку ч.2 ст.256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Враховуючи наведене, не приймаються до уваги посилання апелянта у скарзі на те, що у даному випадку наявний спір про право, який повинен розглядатись в порядку позовного провадження, оскільки останній встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 заперечує. 
Крім того, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у суді першої інстанції не заявляло про заперечення факту постійного проживання заявника на території України та взагалі участі у справі не приймало, своєї позиції не виклало, хоча було повідомлено належним чином про день, час і місце розгляду справи.
Отже, реалізація права заявника отримати паспорт громадянина України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.
Крім того, у разі звернення із заявою про набуття громадянства до органів міграційної служби останні не позбавлені права відмови у задоволенні заяви, якщо заявником не буде дотримано вимог для її задоволення. Саме тому не можуть вплинути на висновки суду доводи апеляційної скарги про неподання ОСОБА_1 декларації про відсутність громадянства іншої країни чи зобов`язання припинення іноземного громадянства. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується дослідженими у справі доказами, а саме копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , військового квитка № НОМЕР_1 , свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_3 , свідоцтв про народження дітей, довідки адресно-довідкового бюро ГУ МВС України в Одеській області, виписки з будинкової книги, довідки №4401 Державної податкової адміністрації у Київському районі м. Одеси, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України, а тому заява про встановлення факту постійного проживання на території України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
При цьому, апеляційний суд не може взяти до уваги посилання скаржника на те, що заявник не звертався з заявою про набуття громадянства України, чи отримання дозволу на імміграцію до ДМС України чи її підрозділів, оскільки предметом вирішення є факт проживання на території країни в певний період і питання громадянства у цій справі не вирішується, остаточне вирішення про наявність підстав для отримання громадянства належить до компетенції міграційних органів. 
Твердження скаржника, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не надав суду документів, що підтверджують намір вийти з громадянства іноземної країни чи відсутність іноземного громадянства, не можуть буті взяті до уваги, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявності у заявника громадянства іноземної країни, а Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області зворотного не доведено.
Також, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо ненадання заявником жодного доказу свого легального перебування на території України, оскільки вищенаведені досліджені у справі докази, зокрема, копії свідоцтва про народження заявника, військового квитка № НОМЕР_1 , свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтв про народження дітей, довідки №4401 від 07.05.1998 Державної податкової адміністрації у Київському районі м. Одеси, згідно з якою ОСОБА_1 занесений в Державний реєстр фізичних осіб України не ставлять під сумнів легальне перебування заявника на території України.
Особу заявника встановлено, що вбачається з довідки Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2016 за №5112, тобто викладене спростовує посилання апелянта на те, що без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання заявника на законних підставах на території України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
                                 постановив:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 06.08.2020.

Головуючий:

Судді: