ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5241/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                     Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року (головуючий суддя – Бойченко Ю.П.)  в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про                                                             визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – Відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії Відповідача щодо відмови в призначенні Позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Відповідача призначити та виплачувати пенсію Позивачу за віком із зменшенням пенсійного віку на 10 років як ліквідатору наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, відповідно до ч. 1  ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  та провести перерахунок пенсії, починаючи з 04.11.2015.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії. 04.11.2015 Позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, на підставі ч. 1  ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням від 13.01.2016 №7804 Позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки інформація про перебування в зонах небезпеки у період з 31.07.1986 по 10.08.1986, зазначена у військовому квитку та в архівній довідці, відрізняється. 03.10.2019 Позивач повторно звернувся до Відповідача із заявою аналогічного змісту, проте отримав відмову з тих самих підстав. Вказує, що дії органу Пенсійного фонду України є протиправними.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено (а.с.53-56).
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, врахував, що Відповідач, незважаючи ані на посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, ані на військовий квиток позивача, керуючись лише даними листа Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 25.09.2015 №11028/10, відповідно до якого військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 (накази від 31.07.1986 №177, від 11.08.1986) необхідно вважати такими, що відбули на ст. Вільча для робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, самостійно зробив висновок, що оскільки на ст. Вільча Поліського району Київської області розташовувався пункт дезактивації залізничного транспорту, позивач виконував роботи саме щодо дезактивації залізничного транспорту, у яких ОСОБА_1 брав участь менше 14 днів. При цьому, вказані твердження є лише припущеннями, спростовуються матеріалами справи (посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії серії А; військовим квитком).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що враховуючи, що Позивач працював на діючому пункті дезактивації техніки у 1986 році – 11 днів та інформація (відомості) про прийняття участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та перебуванні в зонах небезпеки в період з 31.07.1986 по 10.08.1986, яка зазначена у військовому квитку НОМЕР_2 та архівній довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №11028/10 від 25.09.2015, значно відрізняється (не співпадає), законних підстав для дострокового призначення пенсії за віком, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії, на даний час немає. Також Відповідач вказує, що Позивачем не зазначено жодних поважних підстав для поновлення строку.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2), що підтверджується відповідним посвідченням.
04.11.2015 Позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду в Запорізькій області, із заявою про призначення пенсії, до якої додано: трудову книжку від 06.08.1984 серії НОМЕР_3 , диплом НОМЕР_4 , військовий квиток НОМЕР_5 , посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2) від 03.02.2015 серії НОМЕР_6 (дублікат, з відміткою про перереєстрацію 29.05.1997).
Розглянувши вказані документи, а також документи, витребувані Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області (лист Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА від 23.11.2015 №02/2-455 про підтвердження правильності встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (2 категорії) із копією довідки від 04.03.1993 №196; лист Інституту проблем безпеки атомних станцій від 25.11.2015 №10/198; архівну довідку Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 25.09.2015 №11028/10), органом Пенсійного фонду України винесено рішення від 13.01.2016 №7804 про відмову у призначенні пенсії, обґрунтоване наступними мотивами.
Так, для підтвердження участі в роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС у зоні відчуження Позивач надав військовий квиток (в якому зазначено, що він брав участь у заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АСС: в третій зоні  з 31.07.1986 по 06.08.1986, в другій зоні  з 07.08.1986 по 10.08.1986, сумарна доза  12,63 бер) та посвідчення ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії.
Водночас, в архівній довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 25.09.2015 № 11028/10, яка надійшла на запит управління, вказано місце дислокації військової частини № 92422 м. Чернігів та направлення ОСОБА_1 на ст. Вільча для робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, згідно з наказами командира військової частини №92422 від 31.07.1986 № 177, від 11.08.1986 №186. Книга доз опромінення особового складу, який виїжджав для виконання робіт в зоні ЧАЕС не велась.
Також Відповідачем направлено запит до Інституту проблем безпеки атомних електростанцій для підтвердження дози опромінення, який в своїй відповіді зазначив, що документи військової частини НОМЕР_1 в архів на зберігання не передавалися і зазначену дозу опромінення, яку зазначено в військовому квитку (12,6 бер) отримували ліквідатори працюючі на промисловому майданчику ЧАЕС.
Відповідно до додатку №2  постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106  - смт. Вільча Поліського району Київської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.
В Пункті 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51, вказано, що до пунктів дезактивації техніки і санітарної обробки населення належать пункти у межах сіл Діброви Поліського, Дитяток і Старих Соколів Іванківського районів, на аеродромах Чернігівського військового училища льотчиків у місті Чернігів і селі Малійках Чернігівського району Чернігівської області та пункт дезактивації залізничного транспорту на станції Вільча Поліського району.
Звідси, орган Пенсійного фонду України дійшов висновку, що інформація про перебування Позивача в зонах небезпеки в період з 31.07.1986 по 10.08.1986, зазначена у військовому квитку НОМЕР_5 та архівній довідці Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 25.09.2015 № 11028/10 значно відрізняється, що слугувало підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 10 років на підставі пункту 1 частини першої  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
03.10.2019 Позивач повторно звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, проте листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Мелітопольським відділом обслуговування громадян) від 15.10.2019 №181/Г-3 повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку з підстав, аналогічних викладеним у рішенні від 13.01.2016 №7804.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає  Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII  (далі - Закон №796-XII), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Статтею 10 Закону №796-XII  визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень частини першої  статті 55 Закону №796-XII  особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Так, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, мають право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 10 років.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (далі  Порядок № 22-1).
Абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм  статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому  законом  порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження.
Водночас законодавець встановив перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який не обмежується лише довідкою форми №122, а навпаки такий факт може бути підтверджений будь-якими первинними документами.
Згідно положень пунктів 1, 3, 4  статті 65 Закону №796-XII  учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51  затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51; втратив чинність на підставі  Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 N 551, проте був чинним на момент звернення Позивача із заявою про призначення пенсії у 2015 році), яким врегульовано правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Зокрема, відповідно до пункту 5 Порядку №51, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році видаються відповідні посвідчення зеленого кольору, серія А.
Згідно із частиною першою  статті 15 Закону №796-XII  підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.
В свою чергу довідки про період проживання, роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення є лише підставою для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
З наведеного вбачається, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими  Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №308/13277/16-а; від 06.02.2019 у справі № 731/120/17; від 13.02.2019 у справі №530/491/17; від 10.06.2019 у справі № 132/271/17.
Так, за правилами пункту 2  статті 14 Закону №796-XII  для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: - з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; - з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів; - у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи; - евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття); - особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.
Судом встановлено, що у відповідності до посвідчення серії НОМЕР_7 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 2 категорії.
Також, з військового квитка Позивача від 02.05.1985 НОМЕР_2 вбачається, що Позивач брав участь у заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме: у третій зоні  з 31.07.1986 по 06.08.1986, з 07.04.1986 по 10.08.1986 та отримав дозу опромінення 12,63 бер.
Крім того, у відповідності до листа Інституту проблем безпеки атомних станцій від 25.11.2015 №10/198, висока доза опромінення  12,6 бер свідчить про те, що Позивач дійсно брав участь у роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо у третій зоні небезпеки; таку дозу опромінення за неповний місяць отримували ліквідатори, які працювали на проммайданчику ЧАЕС (об`єкт «Сховище»).
Так,  статтею 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 № 791а-XII  визначено, що залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей грунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони.
Такими зонами є, серед іншого: 1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році; 2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення грунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км-2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км-2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км-2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.
Як вже зазначалося вище, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії «А» видається, зокрема, особам, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, або на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році.
Звідси, посилання Відповідача на те, що ОСОБА_1 працював на діючому пункті дезактивації залізничного транспорту менше 14 днів, спростовуються вищенаведеними доказами та нормативним регулюванням.
Фактично, з матеріалів справи вбачається, що Відповідач, незважаючи ані на посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, ані на військовий квиток Позивача, керуючись лише даними листа Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 25.09.2015 №11028/10, відповідно до якого військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 (накази від 31.07.1986 №177, від 11.08.1986) необхідно вважати такими, що відбули на ст. Вільча для робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, самостійно зробив висновок, що оскільки на ст. Вільча Поліського району Київської області розташовувався пункт дезактивації залізничного транспорту, Позивач виконував роботи саме щодо дезактивації залізничного транспорту, у яких ОСОБА_1 брав участь менше 14 днів.
При цьому, вказані твердження є лише припущеннями, спростовуються матеріалами справи (посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії серії А; військовим квитком).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії Відповідача щодо відмови в призначенні Позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  є протиправними.
При цьому посилання Відповідача на пропущення строку звернення до суду спростовуються положеннями  статті 46 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до яких нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Оскільки судом встановлено, що відмова у призначенні Позивачу пенсії, та, як наслідок, ненарахування та невиплата такої пенсії є протиправними діями суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, то відповідно до спірних правовідносин має застосовуватись дана умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 08 квітня 2020 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі №280/5241/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова