Ухвала
іменем України 
17 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 759/7561/15-к
провадження № 51-3915км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого    ОСОБА_1 ,
суддів                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
перевіривши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року, 
встановив:
За вирокомСвятошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноперекопська АР Крим та жителя м. Києва визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 13 березня 2015 року                  близько 21:15, навпроти будинку № 7 на вул. Комісара Рикова в м. Києві повторно відкрито викрав речі у потерпілої ОСОБА_6 , чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 223, 02 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року вказаний вирок змінено, виключено із мотивувальної частини посилання суду як на доказ винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, протокол огляду місяця події від 14 березня 2015 року, проведений з 00:45                  до 01:10. У решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2  ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України                (далі – КПК), скасувати оспорювані вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. На обґрунтування своїх вимог вказує, що викладені в судових рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4                   у вчиненні інкримінованого злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. Стверджує, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, зокрема протокол огляду місяця події                                 від 14 березня 2015 року, проведений з 00:20 до 00:40. Зазначає, що майнова шкода в цьому кримінальному провадженні не підтверджується належними                    і допустимими доказами у справі, оскільки висновок спеціаліста не може бути використаний як доказ винуватості ОСОБА_4 , так як, на думку захисника,               мала бути призначена експертиза з метою визначення вартості викраденого майна. Посилається на позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року                  в справі №420/1667/18. На переконання захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином усіх доводів, наведених                     в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув усіх порушень, які, на думку адвоката, були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог ст. 419 КПК та                             є незаконною.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з  фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, у ній захисник вказує на істотні порушення допущені судами першої та апеляційної інстанцій та неправильне застосування цими судами закону України про кримінальну відповідальність
Натомість, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, на які посилалася сторона захисту при розгляді справи в цих судах та які є аналогічними тим, що викладені у касаційній скарзі захисника. Зазначені в цих рішеннях мотиви про визнання вказаних доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим в суді доказам.
Як убачається з вироку, свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК районний суд обґрунтував доказами, що були зібрані в передбаченому законом порядку та перевірені в судовому засіданні, які визнані судом належними та допустимими,              і яким цей суд надав відповідну правову оцінку. 
Такого висновку суд першої інстанції дійшов, зокрема, на підставі наданих                       у  судовому засіданні показань: потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також досліджених письмових доказів: протоколу огляду місяця події від 14 березня 2015 року, проведеного      з 00:20 до 00:40 та висновку спеціаліста щодо вартості викраденого майна                  від 29 березня 2015 року.
При перегляді рішення суду першої інстанції апеляційний суд виключив з вироку як доказ протокол огляду місяця події від 14 березня 2015 року, проведений                              з 00:45 до 01:10, поміж іншого, внаслідок істотного порушення прав та свобод   ОСОБА_4 , оскільки останньому не було роз`яснено його прав і обов`язків, передбачених ст. 42 КПК.
Також, при перегляді вироку районного суду апеляційний суд ретельно перевірив належним чином і доводи захисника ОСОБА_5 щодо                  протоколу огляду місяця події від 14 березня 2015 року, проведений з 00:20 до 00:40 та висновку спеціаліста від 29 березня 2015 року як допустимих доказів,                                             що підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, на які надав вичерпні відповіді         у своєму рішенні та навів конкретні мотиви з яких визнав ці доводи безпідставними.
Доводи захисника в касаційній скарзі про недопустимість протоколу огляду місяця події від 14 березня 2015 року, проведеного з 00:20 до 00:40, як доказу               у справі є безпідставними. Відповідно до частин 3 і 4 ст. 237 КПК для участі                     в огляді може бути запрошений потерпілий. При проведенні цієї слідчої дії особи,   у присутності яких здійснюється огляд, мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. Крім того, як убачається зі змісту вироку районного суду, посилаючись на цей доказ суд у своєму рішенні лише використав наявні у ньому дані щодо місця події та виявлених на цьому місці речей і слідів злочину. Показання потерпілої ОСОБА_6 щодо обставин вчинення  кримінального правопорушення були безпосередньо сприйняті судом                             у судовому засіданні та викладені у вироку окремо.
Також, не є прийнятними і доводи адвоката у своїй касаційній скарзі про обов`язковість залучення експерта для проведення експертизи з метою визначення збитків у кримінальному провадженні з посиланням на висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі №420/1667/18, оскільки в них, поміж іншого, зазначено, що імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК має обмежений характер і не стосується випадків коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням можливо достовірно встановити без спеціальних знань і достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.        
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали з підстав зазначених у касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 не навів і таких даних зі змісту судових  рішень не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга захисника та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                               ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирокСвятошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                       ОСОБА_3