ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р.	Справа № 440/891/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
представник позивача Глазкова С.О. 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава,  по справі № 440/891/20
          за позовом        Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"  
          до        Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України                
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
18 лютого 2020 року Дочірнє підприємство "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про стягнення виконавчого збору від 22.01.2016 по виконавчому провадженню №49746901.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року визнано неповажними підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Позовну заяву дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови - залишено без руху. Позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Зазначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів на їх підтвердження. 
10 березня 2020 року позивачем подано до суду  заяву вих. №01-18/47-8 від 10 березня 2020 року, до якої додано заяву від 10 березня 2020 року про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду з додатками.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року визнано неповажними підстави, вказані позивачем у заяві  від 10 березня 2020 року  про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду. Позовну заяву дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови повернуто позивачеві.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до  суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, адже про порушення своїх прав позивач дізнався 12.02.2020, коли ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №57224607 по виконанню постанови про стягнення виконавчого збору від 22.01.2016, у зв`язку з виконанням ВП №49746901, що підтверджується розпискою про ознайомлення з матеріалами справи від 12.02.2020.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті ухвали, норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник відповідача,  в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до  ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, вказані позивачем у заяві, зводяться до того, що позивач дізнався про оскаржуване рішення 12.02.2020, не відповідають фактичним обставинам справи та є неповажними  причинами  пропуску строку  звернення до адміністративного суду,  оскільки не є обставинами об`єктивного і непереборного характеру. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною першою статті 45 КАС України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до пункту шостого частини п`ятої статті 44 КАС України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Згідно ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву може бути подано до суду  у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі “Перетяка та Шереметьев проти України” (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Процесуальний кодекс установлює обмеження щодо відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Таким чином, поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права сформовано Верховним Судом складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.10.2019 у справі №820/4188/18.
У даній справі позивач оскаржує постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про стягнення виконавчого збору від 22 січня 2016 року ВП №49746901.
Письмові докази свідчать, що оскаржувану  постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про стягнення виконавчого збору від 22.01.2016 ВП №49746901 позивач отримав  01 лютого 2016 року (вх. №212), що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції на примірнику постанови, копія якої додана позивачем до позовної заяви. 
З даним позовом позивач звернувся до суду 18 лютого 2020 року, тобто більше ніж через чотири роки з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.
Таким чином, позивачем пропущено десятиденний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд  зауважує, що станом  на дату отримання позивачем оскаржуваної постанови 01 лютого 2016 року особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби були встановлені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на 01.02.2016),  яка містила  аналогічну норму щодо строку, у який позовна заява могла  бути подана до суду: позовну  заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (пункт 1 частини 2 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України), тобто вимоги закону щодо строку звернення до суду з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби залишилися незмінними. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що підстави, вказані позивачем  у заяві, які зводяться до того, що позивач дізнався про оскаржуване рішення 12.02.2020, не відповідають фактичним обставинам справи та є неповажними  причинами  пропуску строку  звернення до адміністративного суду,  оскільки не є обставинами об`єктивного і непереборного характеру. 
В свою чергу, Дочірнім підприємством "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" не  наведено обставин пропуску  строку звернення до адміністративного суду, які могли б бути визнані судом поважними, зокрема, обставин об`єктивного і непереборного характеру, які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав  або законних інтересів,  та  не надано  доказів на підтвердження поважності причин  пропуску десятиденного строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.
Згідно з частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у  разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на те, що судом визнано неповажними підстави, вказані позивачем у другій  заяві  від 10 березня 2020 року  про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви позивачеві на підставі частини 2 статті 123 та пункту 9 частини  4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"  залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року по справі № 440/891/20  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	О.І. Сіренко    З.О. Кононенко