Справа № 428/1666/19 
Провадження № 22-ц/810/380/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2020 року                                             м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,
учасники справи: позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
                               
                                в с т а н о в и в:

У січні 2019 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк, позивач) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який мотивувало тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31 серпня 2010 року ОСОБА_1 (далі - відповідач) від позивача отримала кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідачка з метою отримання банківських послуг підписала заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, та складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі та надало відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідачка в порушення умов кредитного договору не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 13.01.2019 року утворилася заборгованості на кредитним договором № б/н від 31 серпня 2010 року в сумі 23874,18 грн, яка складається з: 11489,48 грн – заборгованість за тілом кредиту; 3230,55 грн – нараховані відсотки за користування кредитом; 7541,09 грн – заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання;  500,00 грн – штраф (фіксована частина); 1113,06 грн – штраф (процентна складова), судові витрати у розмірі 1921,00 грн, які позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.
27 червня 2019 року судом ухвалене заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області, яким позовні вимоги були задоволені частково.
12 лютого 2020 року судом постановлено ухвалу про скасування заочного рішення від 27 червня 2019 року та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідачка в особі свого представника ОСОБА_2 заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_1 підписала тільки заяву - анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 31.08.2010 року, однак Банк не ознайомив її з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Тобто підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання. Починаючи з 12.12.2015 року по дату виникнення кредитної заборгованості, відповідачці був встановлений кредитний ліміт по платіжній картці в розмірі 5000 грн, тому позивачем не була доведена правомірність видачі кредитних коштів в розмірі 11489,48 грн, які зазначені у загальній сумі заборгованості за тілом кредиту. Розмір заборгованості за кредитом виник внаслідок 50 транзакцій на загальну суму 11186,74 грн за оплату товарів та послуг в мережі Інтернет в російських рублях, які відповідачка не здійснювала, а тому після виявлення шахрайських дій одразу повідомила банк та картку було заблоковано, також за заявою відповідачки за фактом вчинення щодо неї шахрайських дій  було внесено відомості до ЄРДР за № 12018130370000835 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відповідно до ст. 1073 ЦК України банк має прямий обов`язок повернути гроші на рахунок клієнта в разі їх незаконного списання.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2020 року відмовлено Акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» у задоволенні заявлених позовних вимог.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не тільки сплатила всі належні з неї кошти в рахунок виконання своїх зобов`язань за договором б/н від 31 серпня 2010 року, а і переплатила зайве, оскільки сума сплачених нею коштів значно перевищує суму тіла кредиту, по якому у неї є зобов`язання перед позивачем.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» вважає вказане рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального і матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи та просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача.
Доводами апеляційної скарги є те, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору, свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунку та користування кредитних коштів. Банк вважає, що суд зробивши перерахунок та відмовивши у задоволенні позовних вимог, не врахував норми законодавства та умови договору, порушив норми процесуального та матеріального права та безпідставно відмовив у стягненні суми заборгованості. Отже, висновки суду про переплату відповідачем за договором не відповідають дійсним обставинам справи, а відповідачем не надано доказів, що свідчили про повне погашення кредитного ліміту, не доведено факту, що третіми особами були здійснені спірні транзакції, враховуючи, що переказ коштів відбувся з використанням номеру картки, строку її дії CVV коду зазначеного на зворотній стороні картки, доказів того, що картка була викрадена матеріали не містять.
Суд безпідставно вважав, що відповідач вжив необхідних заходів, передбачених Умовами та Правилами у випадку крадіжки картки, інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню, і своєчасно повідомив банк та правоохоронні органи про факт викрадення.
Від відповідача відзив не надійшов.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23874,18 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921*100 = 192100 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зауважує наступне.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві ОСОБА_1 від 31.08.2010 року, яка підписана позичальником особисто, процентна ставка не зазначена (а.с. 9).
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписаний (а.с. 10).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.08.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31 серпня 2010 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків у розмірі 3220,55 грн, пені у розмірі 7541,09 грн, штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1113,06 грн (процентна складова), що вірно взято судом до уваги та відмовлено у задоволенні позову в наведеній частині за необґрунтованістю, оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Доводи скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду з огляду на вищенаведене.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У зв`язку з цим передбачені у заяві позичальника відсотки за користування кредитом підлягають стягненню.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року№ 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Укладений між сторонами кредитний договір від 31 серпня 2010 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Враховуючи вимоги статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, то Банк вправі вимагати фактично отримані та використані позичальником кошті шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 31.08.2010 року та рух коштів по картковому рахунку відповідачки свідчать про те, що станом на 13.01.2019 року відповідачкою витрачено кредитних коштів загалом 30311,82 грн (витрати за мінусом нарахованих позивачем 1652,75 грн страхових платежів, оскільки вони не передбачені умовами укладеного між сторонами умовами кредитного договору), а погашено кредитної заборгованості – 23563,56 грн. 
Враховуючи відсутність доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів, заборгованість по тілу кредиту становить 30311,82 – 23563,56 грн = 6748,26 грн (різниця між витраченими кредитними коштами та погашеною заборгованістю).
Проте, судом правильно взяті до уваги відзив відповідачки про шахрайські дії та незаконне заволодіння 25 березня 2018 року шляхом здійснення 30 транзакцій невстановленими особами коштів з використанням електронної обчислювальної техніки грошима з банківського рахунку в «Приватбанку» ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст. 1073 ЦК у разі несвоєчасного зарахування на рахунок клієнта коштів, їх необґрунтованого списання банком, останній повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму, сплатити відсотки та відшкодувати заподіяні збитки. До того ж згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" в разі незаконного переказу з рахунка клієнта коштів банк зобов`язаний переказати на рахунок такого клієнта відповідну суму грошей власним коштом.
У тому ж разі, коли банк отримує від клієнта заяву про втрату картки або про здійснення платіжної операції третьою особою, банк зобов`язаний ідентифікувати користувача та зафіксувати обставини, дату, час і хвилини його звернення. Після надходження заяви банк зобов`язаний негайно призупинити здійснення операцій із використанням картки такого клієнта. Банк у разі шахрайства з карткою клієнта (якщо клієнт невідкладно повідомив про платіжні операції, які він не виконував) після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Такий порядок дій передбачено Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням.
Колегія суддів також зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зроблено висновок про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 6-24548св18) зроблено аналогічний висновок, відповідно до якого саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банком вказані обставини не доведено належним чином та не надано беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідачка як слабкіша сторона в кредитних правовідносинах та в можливості надання доказів щодо доведення певних обставин надала докази про її звернення до правоохоронних органів та відкриття кримінального провадження за вказаним фактом, яке мало місце 26 березня 2018 року за умови списання коштів згідно скриншотів з її телефону про здійснені однієї транзакції 25 березня 2018 року о 18.38 год та всіх інших транзакцій, починаючи з 01.26 год. 26 березня 2018 року (а.с. 97-102).
Натомість Банк на звернення відповідачки про шахрайські дії з її картковим рахунком в своєму листі від 13.04.2018 року обмежився лише посиланням на коректність введення номеру її картки, терміну дії та СVV2 та рекомендацією звернутися до правоохоронних органів (а.с. 79).
Оскільки по справі відсутні відомості про сприяння відповідачки своїми діями чи бездіяльністю втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому висновок суду про безпідставне включення до суму заборгованості за кредитом 11076,38 грн, які було безпідставно списано банком з 25 по 26 березня 2018 року, є обґрунтованим, а тому обгрунтованим є і висновок суду про відсутність заборгованості за тілом кредиту.
Доводи скарги про те, що відповідачкою не надано доказів, що свідчили про повне погашення кредитного ліміту, недоведеність факту, що третіми особами були здійснені спірні транзакції, є помилковими, оскільки саме Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Помилковий розрахунок зроблений судом щодо розміру заборгованості за тілом кредиту не впливає на правильність висновків суду про необґрунтованість позову, оскільки визначальним для правовідносин сторін є встановлені судом обставини укладення кредитного договору у вигляді підписаної заяви позичальника, відсутність погоджених сторонами інших умов договору (сплаті відсотків за користування кредитом, нарахування пені та штрафів) та те, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів у розмірі 11076,38 грн із рахунка позичальника через шахрайські дії третіх осіб.
Колегія суддів не може взяти до уваги надані позивачем до апеляційної скарги нові докази: довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, підписану відповідачкою, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки на ім`я відповідачки, оскільки за вимогами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, позивач, подавши зазначені документи до апеляційного суду в якості нових доказів, не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, у встановлений строк.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Дата складення повного тексту постанови – 08 липня 2020 року.

Судді: