КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
17 червня  2020 року
 
справа №757/22031/19-ц
                                         
провадження № 22-ц/824/3618/2020
   
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач  - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Білоуса Андрія Володимировича  на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року ухваленого під головуванням судді Матійчук Г.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, зобов`язання скасувати заборгованість та відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В :
 
В травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив стягнути з відповідача  на користь позивача  3 750 грн неналежного списання коштів та 4091,25 грн пені, зобов`язати відповідача повернути 13969,56 грн до кредитного ліміту ОСОБА_1 , скасувати  заборгованість за кредитом, процентами, пенею та комісією, стягнути з відповідача 100 000,00 грн компенсації моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» та користь позивача 3 750 грн неналежно списаних коштів, 4091,25 грн пені, 13969,56 грн безпідставних переказів коштів, та 5000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Здійснено розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду представником банку подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду  в частині задоволення позовних вимог скасувати,  в цій частині постановити нове, яким у задоволенні вимог відмовити.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Відсутні докази на підтвердження того, що саме банком здійснено несанкціоноване списання коштів. Крім того, судом не досліджено можливість здійснення переказів без передання позивачем конфіденційної інформації третім особам. Судом не здійснено перевірки тверджень позивача, що переказ коштів ним не ініціювався. 
Також не погоджується із рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, оскільки,  діями банка моральної шкоди позивачу не завдано, крім того, враховуючи те, що позивачу відмовлено у порушенні кримінальної справи у зв`язку із зникненням коштів, обставини завдання моральної шкоди не є підтвердженими. 
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказує, що списання коштів відбулось за рахунок наданої йому матеріальної допомоги як учаснику бойових дій.
В судовому засіданні представник банку апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із безпідставності списання коштів із карткового рахунку позивача, наявності моральної шкоди та відсутності підстав для скасування заборгованості за кредитом .
Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 20.10.2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
12.07.2012 року з кредитної картки позивача було вчинено операції, які ним не ініціювались
У лютому 2015 року відповідач звернувся до суду із позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.11.2016 р., залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2018 року у справі 357/6461/15-ц у задоволені позову відмовлено.
Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 05.05.2016 р. № C0SC-78P9-JSUR-P8L8 на картковий рахунок позивача № 4149 4978 4345 4234  17.03.2016 року було зараховано 5 000 грн.
28.04.2016 року з цього рахунку було автоматично списано 2437 грн 51 коп. та 62 грн 49 коп., а 30.04.2016 року списано ще 1250 грн. Всього в період з 28.04.2016 р. по 30.04.2016 р. відповідач здійснив автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості в розмірі 3750 грн.
Згідно довідки Києво-Святошинського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 264 від 14.04.2016 р. списані кошти були частиною матеріальної допомоги військовослужбовцям.
Крім того, відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.11.2016 р. та постанову Верховного Суду від 03.11.2018 року у справі 357/6461/15-ц безпідставним також є переказ коштів з кредитної картки позивача, що мало місце 12.07.2012 року в загальній сумі 13 969 грн 56 коп.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 травня 2015 року (провадження № 6-71цс15) не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка.
ПАТ КБ «Приватбанк» не було надано доказів на підтвердження сприяння позивачем незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції,  відповідачем не спростовано доводи позивача.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції  та вважає доведеними позовні вимоги позивача щодо стягнення неналежно списаних 28.04.2016 р. та 30.04.2016 року з карткового рахунку грошових коштів в сумі 3750 грн; пені в розмірі0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день в сумі 4091 грн. та  безпідставно списаних 12.07.2012 р. коштів у сумі 13 969 грн 56 коп.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та висновків суду в цій частині не спростовують.
Одночасно колегія суддів не погоджується із висновком суду про стягнення із відповідача 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди оскільки спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію  Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати моральну шкоду, суд безпідставно застосував правила  ст. 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. 
Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг.
У разі порушення прав банк несе відповідальність згідно із законом та договором.
Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами  Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію  Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України, справа №6-1575цс16.
Таким чином,  що суд першої інстанції помилково вважав, що спірні правовідносини регулюються ст. 1167 ЦК України  та безпідставно стягнув на користь позивача 5000 грн на відшкодування моральної шкоди, відтак рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог.  
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Білоуса Андрія Володимировича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року скасувати в частині стягнення моральної шкоди з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1   в сумі 5 000,00 грн. В цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2020 року.

Суддя-доповідач 
 
Судді