ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/10124/18                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

     15 вересня 2020 року                                                              м. Київ
              Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
   Головуючого судді:                                                                      Коротких А.Ю.,
   суддів:                                                                                            Сорочка Є.О.,
                                                                                                           Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Білопільської районної держаної адміністрації Сумської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до Білопільської районної держаної адміністрації, управління соціального захисту населення Білопільської районної держаної адміністрації Сумської області протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
                                                           В С Т А Н О В И В :
Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" звернулось з адміністративним позовом до Білопільської районної держаної адміністрації, управління соціального захисту населення Білопільської районної держаної адміністрації Сумської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, управління соціального захисту населення Білопільської районної держаної адміністрації Сумської області подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ст. 308  КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця", згідно з вимогами діючого законодавства України щодо пільг, компенсацій і гарантій протягом 2017 року надавались послуги по пільговому перевезенню окремих категорій громадян у приміському сполученні з вокзалу станції Ворожба, який розташований у м. Ворожба Сумської області.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідачів щодо передбачення у місцевому бюджеті суми компенсації за пільгові перевезення на 2017 рік.
З метою виконання вимог законодавства України, сторонами мав бути укладений договір про порядок відшкодування витрат від перевезень окремих категорій громадян, що мають відповідні пільги, залізничним транспортом у приміському сполученні за рахунок коштів місцевого бюджету, так як це здійснювалось у попередні роки.
Однак, на пропозицію публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» щодо укладення договору управління праці та соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації Сумської області листом від 18.01.2017 року №01-07/214 повідомлено позивача про відсутність коштів на відшкодування витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у місцевих бюджетах.
Позивач зазначає, що зважаючи на неможливість в односторонньому порядку відмовитись від виконання державної програми соціального захисту населення, позивач протягом 2017 року здійснив всі дії щодо виконання державної програми з надання послуг по перевезенню пільгових категорій громадян та обліку цих пасажирів.
Так, з 01 січня 2017 року по 31 серпня 2017 рік включно, залізницею надано послуги по перевезенню пільгових категорій громадян на суму 235792,00 грн., однак органом місцевого самоврядування, всупереч вимогам чинного законодавства, не проводилась робота щодо відшкодування збитків від перевезення пільгових категорій громадян за весь 2017 рік.
Заборгованість по перевезенню пільгових категорій громадян становить 125792, 00 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 2  статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до частини 6  статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт»  для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України, зокрема,  Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», а також  постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354.
Отже, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначений  постановою Кабінету Міністрів України від 04  березня 2002 року № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету»  (далі - Порядок №256).
Згідно з частиною 1  статті 102 Бюджетного кодексу України  видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої  статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 256 головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.
Пунктом 5 Порядку № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 256 у разі виникнення додаткових зобов`язань головні розпорядники коштів місцевих бюджетів надсилають щомісяця до 18 числа фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) уточнену інформацію про фактично нараховані у поточному місяці суми. Зазначені фінансові органи готують уточнені реєстри нарахованих у поточному місяці сум та подають їх до 20 числа Міністерству фінансів АРК, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби Автономної Республіки Крим, областях, міст Києві та Севастополі.
Із наведеного слідує, що саме на управління соціального захисту населення місцевих адміністрацій (у справі - відповідач), які є головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, покладено обов`язок відшкодовувати підприємствам залізничного транспорту витрати, понесені за пільгове перевезення громадян.
Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі, встановлено  постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359 «Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян»  (далі - Порядок № 1359).
Згідно з пунктами 9, 10 Порядку № 1359 на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом.
Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми.
Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці (пункт 11 Порядку № 1359).
Системний аналіз наведених правових положень свідчить про те, що із виконанням позивачем обов`язку перевезення усіх пільгових категорій громадян кореспондується обов`язок відповідача компенсувати всі витрат, понесені позивачем у зв`язку з таким перевезенням.
Відтак, відсутність бюджетних асигнувань не може слугувати підставою невиконання зобов`язань щодо компенсації пільгового проїзду залізничним транспортом окремих категорій населення.
Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року та від 15 березня 2019 року (справи № 761/10304/15-а, №        761/25336/15-а відповідно).
Таким чином, кошти в сумі 125792, 00 грн., заявлені позивачем до стягнення з відповідача, фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надавши послуги з перевезення пільговим категоріям громадян, і які відповідач повинен відшкодувати.
Зважаючи на обставини цієї справи у взаємозв`язку з наведеними правовими положеннями, колегія суддів приходить до висновку, що не відшкодувавши позивачу понесені витрати, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ухилення від виконання обов`язку, покладеного на нього чинним законодавством.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                
Керуючись ст.ст. 243,  250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328    КАС України, суд
                                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Білопільської районної держаної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

  Головуючий суддя:                                                                         Коротких А.Ю.

         Судді:                                                                                                  Сорочко Є.О.

                                                                                                                      Чаку Є.В.