ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/287/20  Номер провадження 22-ц/814/2054/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретарів: Ткаченко Т.І. 

за участю: представника позивача – ОСОБА_1 
представників третіх осіб – Янченко Я.В., ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради
на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2020 року
у справі за позовом Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація №2" (далі КП «ЖЕО №2») звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 без поважних причин не проживає у спірному житлі більше встановленого статтею 71 ЖК України строку, відтак є такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням.
З урахуванням наведеного прохали визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . 

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтава від 16 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №1» Полтавської міської ради.

З цим рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на те, що, відповідно до наданих позивачем актів, відповідач не проживає у житловому приміщенні за адресою:  АДРЕСА_2 , тривалий час, а саме більше шести місяців – акти від 23.12.2019 року, 10.01.2020 року і від 12.06.2020 року. При цьому, вказують, що зазначення точної дати, з якої відповідач не проживає у спірному приміщенні є неможливим, а виходи комісією здійснювались з різною періодичністю та у різний час для встановлення факту проживання/не проживання ОСОБА_3 у спірному приміщення, та факт проживання останньої не підтверджено.
Зауважують, що той факт, що за весь час розгляду справи відповідач жодного разу не з`явилась в судове засідання, не надала пояснень вказує на не проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою, оскільки вся судова кореспонденція направлялась саме за адресою спірного приміщення, де і зареєстрована відповідач.
Вважають, що наявність чи відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги як не підтверджує, так і не спростовує факту проживання особи у житловому приміщенні.
На думку апелянта судом було невірно оцінено докази, а саме показання свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила факт не проживання відповідача у спірному приміщенні з 2013 року.
Вважають, що сам факт наявності у відповідача нерухомого майна, а саме квартири в місті Києві, встановлений за частковим співпадінням по РНОКПП місцевим судом не заперечувався, проте даний доказ безпідставно визнаний неналежним, оскільки, на думку апелянта, наявність у відповідача на праві приватної власності нерухомого майна в сукупності з іншими доказами підтверджує факт не проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні.

У судовому засіданні представники позивача та третіх осіб доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в кімнатах № АДРЕСА_3 з 18.03.2006 року (а.с.54).

При цьому позивач, подаючи даний позов, вказував на те, що ОСОБА_3 не проживає у наданому їй жилому приміщенні більше як півроку, відтак, підлягає визнанню такою, що втратила право користування ним.
Так, на підтвердження вказаного, КП «ЖЕО №2» було надано до суду першої інстанції наступні докази:
-Акт від 23.12.2019 року щодо не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі більше шести місяців (а.с.13);
-Акт від 10.01.2020 року щодо не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі більше шести місяців (а.с.14);
-Акт від 12.06.2020 року щодо не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі більше шести місяців (а.с.95).

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з безпідставності вимог, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу стовно того, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житлі понад строки, визначені статтею 71 ЖК України.

Такі висновки в повній мірі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

       Як убачається зі змісту ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За нормою ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Відповідно до рішення двадцятої сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 16.03.2012 року «Про питання житлово-експлуатаційних підприємств Полтавської міської ради» балансоутримувачем, зокрема, гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , який належить територіальній громаді міста, визначено КП «ЖЕКО №2» (а.с.6). Відповідний факт сторонами не оспорюється.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в кімнатах № АДРЕСА_3 з 18.03.2006 року (а.с.54) та систематично здійснює сплату комунальних платежів, що установлено місцевим судом та не заперечується позивачем.

Згідно ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування… 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
Згідно статті 72 даного Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Так, за змістом положень вказаних статей закону, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин .
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Місцевий суд на підставі повного та всебічного аналізу наданих позивачем доказів, зокрема, Актів про не проживання ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні від 23.12.2019 року, від 10.014.2020 року та від 12.06.2020 року, вірно вказав, що, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, за якими можна було б встановити точний час (дату) відколи відповідач без поважних причин не проживає у спірному житлі, а загальні фрази, наведені в актах про не проживання « тривалий час та більше шести місяців», не підтверджує тієї обставини, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад строки, визначені ст.71 ЖУ УРСР без поважних причин, то судом було правомірно відмовлено в задоволенні вимог позивача в повному обсязі.
Окрім того, як установлено місцевим судом та не заперечується позивачем, відповідач належним чином здійснювала оплату комунальних послуг у виділеному їй жилому приміщенні, тобто нею вчинялись дії з його утримання, що також вказує на наявність у відповідача заінтересованості в збереженні за нею права користування спірним жилим приміщенням.

Також, пункт 2 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (1950р., ратифікована Україною 17.07.1997р.) чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Відтак, визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням з підстав, визначених у позові, а саме за вимогами ст.ст.71,72 ЖК УРСР є безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вимог не надано, а тому таке втручання у право ОСОБА_3 є протиправним та не може вважатись виправданим.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, відповідно до наданих позивачем актів, відповідач не проживає у житловому приміщенні за адресою:  АДРЕСА_2 , тривалий час, а саме більше шести місяців колегія суддів до уваги не приймає, з урахуванням обставин, викладених вище, а саме за відсутності доказів, з яких можна встановити точну дату, з якої відповідач не проживає у спірному житлі.

Твердження апелянта про те, що, оскільки за весь час розгляду справи відповідач жодного разу не з`явилась в судове засідання, не надала пояснень, то це вказує на не проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою, оскільки вся судова кореспонденція направлялась саме за адресою спірного приміщення, де і зареєстрована відповідач, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вказане є лише судженням позивача про певні обставини.

Як убачається з матеріалів справи, місцевим судом було допитано в якості свідка  ОСОБА_4 (майстра технічної дільниці №3), яка пояснила, що вона раз на рік приходила до спірного житла, але ніхто їй не відкривав та їй невідомо чи проживають у спірному житлі зареєстровані там особи, а якщо навіть і не проживають, то з якого часу їй невідомо.
Відтак, з аналізу змісту показань вказаного свідка вбачається, що вона не знає ні точної дати коли ОСОБА_3 , начебто, припинила проживання у наданому їй приміщенні, ні хто там проживає.
Аналізуючи наведене, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що свідок ОСОБА_4 підтвердила факт не проживання відповідача у спірному приміщенні з 2013 року, оскільки остання приходила до виділеного відповідачу приміщення лише раз на рік, тобто об`єктивно не може стверджувати про не проживання в ньому ОСОБА_3 протягом усього періоду, починаючи з 2013 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що сам факт наявності у відповідача на праві приватної власності нерухомого майна в сукупності з іншими доказами підтверджує факт не проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні, суд оцінює критично, оскільки, як вірно вказано місцевим судом, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка підтверджує, що ОСОБА_5 є власником однокімнатної квартири в АДРЕСА_5 , відповідні дані знайдені за частковим співпадінням по реєстраційному номеру облікової картки платника податків, не є належним доказом того, що відповідач ОСОБА_3 виїхала на інше постійне місце проживання, оскільки не може достеменно вказувати на це.
Належних доказів стовно того, що відповідач ОСОБА_3 , змінила прізвище на « ОСОБА_6 » матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради,- залишити без задоволення.
Заочне рішення Київського районного суду м. Полтава від 16 червня 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак